Чи ви знали, що найдревнішу колискову співали 5 000 років тому у Вавилоні?
«Дитя в темному домі, ти бачило схід сонця.
Чому ж ти плачеш? Чому голосиш?
Ти потурбувало домашнього бога».
Розкажіть мені про свою подорож.
Розкажіть про шлях свого життя — і я скажу, хто ви.
ЯКІ ТАЄМНИЦІ ЗГОРІЛИ В ТОМУ БУДИНКУ, ЕММО?
ПІДКИДЬОК
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ВІКТОРА ЛАВАЛЯ
Агов!
Еммо!
Що ти тут робиш?
Я тобі цілий тиждень пишу, дзвоню.
Браяну пів року, вам треба на огляд.
Він не тут. А мені треба йти.
Що?
Ти розумієш, що його треба оглянути?
І куди ми йдемо?
Я перестала перевіряти телефон. Тому й не знала, що ти прийдеш.
Давно перестала?
Десь місяць тому.
Еммо!
Аполло щоранку гуляє з малим у парку.
Він теж уже майже не спить.
Браян?
Аполло. Йому сняться жахи. Ми всі вже виснажені.
Спробуй бенадрил — він допоможе заснути.
Він дозволений під час годування груддю.
Я боюся за тебе, Еммо. Дивлюсь на тебе, і мені тривожно.
Хто там?
Я дізналася про вас на форумі. Вам мали сказати, що я прийду.
Від кого ви?
Я від Кела.
Сподіваюся, допоможуть.
Що там у біса таке? Еммо?
Ланцюги. Ланцюги?
Еммо.
ЗА ПІВ РОКУ ДО ТОГО
-Ми приїхали! -Це мама з твоєю сестрою.
О, крихітко.
Суп з квасолі, м'ясний рулет, пюре, лазанья, самса, пироги, бичачий хвіст.
Дякую.
Ти мій солоденький карапуз.
Аполло каже, у тебе проблеми. У мене з ним такі самі були.
І матері теж не було поряд. Усе робила з заплющеними очима.
Наосліп.
-Потрібен час. -Еге ж.
Я допоможу. Покажи, що ти робиш.
-Доброго ранку. Прокинувся? -Зачекай.
Погано.
-Що? -У тебе груди невдалі.
-Мамо. -Ліліан.
Давай не будемо.
Просто… Ходімо на кухню, мамо.
Завжди краще знати. Гірка правда краща, ніж солодка брехня.
Мамо, я тобі вдячний за їжу, чесно. Та…
ПАТРІС: СЬОГОДНІ ПРОДАЖ. ПРИХОДЬ.
ТОБІ СІМ'Ю ГОДУВАТИ.
Браян.
Саме так.
АПОЛЛО: НІБИ Я ЗАБУВ.
Браян.
-Годі. -Завелика честь для людини-невидимки.
Ти прийшла зіпсувати всім настрій?
Схоже на те.
Разом з дитям народжується й мати.
До цього її не було.
Була жінка. Але мати — це щось геть інше.
Я хочу бути ідеальною мамою.
Для нього ти ідеальна.
Я вчилася в найкращих.
Був у мене півник
Він подобався мені
Я тримала того півника Біля старої верби
Перестань жалітися.
Ти знаєш, про кого я.
Був у мене котик
Він подобався мені
Я тримала того котика Біля старої верби
Після двох місяців безсоння
в людини починаються панічні атаки,
параноя і фобії, яких не вгамує жодна колискова.
Не розумію, де кнопки?
-А ось і ми. -Тримай.
Це смартфон, мамо.
Як він спить?
Я десь читав, що він має спати від шести до дев'яти годин.
Коли я з ним стільки посплю, то повірю.
Привіт.
-Привіт. -Милий.
Що?
-Можна… Вибачте… -О, так.
Ми обмежуємо його час в екрані, бо це шкідливо.
Телефон?
Так, він ще малий.
Він для нього малий, я — стара.
Тоді замість нього цілу ніч будемо гратися…
-Ага. -…і обійматися.
Чудово.
Де будемо його хрестити?
Ми не планували…
Хто не родиться з води й Духа, тому не буде спасіння.
Спасіння від чого?
Від створінь темряви.
Дякую, мамо.
Так, дякую, мамо.
Почекай. Отак.
Господи.
Дякую.
Ви ще мені дякуєте за такий дарунок?
Ти мій даруночок.
Як же я скучила. Не за тобою. За вином.
Як добре.
Дай-но я… У тебе тут…
-Що? -Невеличка…
-Отак. -Дякую.
Як справи з оцінкою?
Тип дуже повільний. Як черепаха.
Йому можна довіряти?
Бо, здається,
він кожні п'ять хвилин лисого ганяє
на порнуху з ляльками чи ще щось.
Впізнаю мою Емму.
Завжди розказують, як ти любитимеш свою дитину —
понад усе на світі.
І це правда.
Але тепер ти так любиш це створіння,
що накладеш на себе руки, якщо з ним щось станеться.
Цього ніхто не розказує.
-Це так. -Не кажуть.
Усе так, окрім «накласти на себе руки».
Ні.
Якщо він помре — я теж.
Вибач, лишишся сам.
А якби ти це зробила, то як саме?
Стрибнула б з моста Вашингтона.
Що? Ти?
Так, я.
Ніколи б не подумав, що ти можеш стрибнути з моста.
-Чому? Ідеальний кінець. -Вибач.
Я б просто… бульк.
-Уявив? -На пузо.
Ага.
Не хочеш…
Не хочеш дещо зробити?
Я радий, що ми тут.
Знаєш, у мене відчуття, що тепер усе піде на лад.
Розумієш?
Ти мій красунчик.
Дай-но я тебе сфоткаю.
Дивись.
Ти диви, татусева копія. Красунчик.
Привіт, Сьодзі.
-Привіт, радий бачити! -Скажи «привіт».
Доброго ранку.
-Привіт. -Привіт.
Привіт, Імоджен.
Як Емма?
-Як справи з вигодовуванням? -Добре. Втомилася трохи.
Ми над цим працюємо. Усе буде добре.
-Гей. -Привіт, малий.
-Битва поглядів? -Готові?
-Так. Почали. -Почали.
Гей.
-Поглянь. -Це твій друг.
-Він виграв битву поглядів. -Я тебе знаю.
Скажи «привіт».
Не скажеш?
Тобі сьогодні два місяці.
Два.
Два місяці. Ого.
Один татусь каже, як почнемо підгодовування,
щоб починали з авокадо.
Бо якщо почати з чогось солодкого — бананів, фруктів —
він лише солодке і їстиме.
Дивись уважно, щоб він сьогодні не змерз.
-Добре? -Ага.
І ще кокосова олія.
І не упарився.
Від неї менша висипка.
Він ще такий маленький.
Я йому потрібна, Аполло.
Я знаю. Ми знаємо.
Але нам потрібна твоя робота і страховка.
Два місяці декрету — це злочин.
Це точно.
Глянь на нього.
-Так. -Він сама досконалість.
У мене серце стане.
Не стане, дурна.
Дай-но я тебе… Сідай отак.
А тепер ще подушку осюди.
Так тобі буде добре. Я зараз.
Бум. Ну все, їдьмо.
АПОЛЛО (9):
ЕММА: Я ВЖЕ ЗА НИМ СКУЧАЮ
Ти як там, малий? Усе добре?
Гаразд.
Агов!
Я недавно народила, але нічого.
-Ось торт. -Усе є?
Дякую.
Ось, молоко з вершками.
-Смакота. -Привіт.
-З поверненням! -Вітаємо вдома, красуне.
Ми скучили.
Дякую. Чорт.
У мене зараз дах їде.
-Весь час тепер плакатимеш. -Ні.
Кава й морквяний пиріг.
Ми бачили всі фото, що постить Аполло. Хочемо ще.
-Він мені їх надіслав купу. -Покажи.
Аполло забрав його на роботу.
-О боже. -Усе, годі.
Приїхали.
Добре.
Ходімо по книжки.
У мене під Фалуджею менше амуніції було.
У мене тепер своя війна.
Ти диви!
-Так. -Гарно.
Бабця. Померла чотири місяці тому.
Попросив скористатися туалетом — сказали, що нема.
Чотири кімнати, а туалету нема.
-Уявляєш? -Так.
Здавалося б, таке перевіряють,
-перш ніж купляти будинок. -Здавалося б.
Ага.
-Схоже, бабця любила книжки. -Я ще не перевіряв підвал.
Вирішив лишити щось тобі.
Дядько Патріс боїться старого темного підвалу.
Що знайдеш — ділимо 60 на 40.
Дивись мені в очі.
Розкажи, що сталося в Іскандарії, дядьку Патрісе.
Передай татові, я сказав: «Пішов ти».
Скажи: «ПТСР». ПТСР.
Ясно, чому батько тебе кинув.
Та годі. Удар нижче пояса.
Вибач.
Так.
Добре. Загадкові коробки.
Завжди їх любив.
Бо ніколи не знаєш, що всередині.
Що кажеш?
Хочеш якусь історію про коробку? Є в мене одна.
Мій батько, твій дід — його звали Браян Вест.
Тебе назвали на його честь.
Коли мені було 12, він лишив мені під дверима коробку.
У ній були два квитки в кіно — їхнє з бабусею перше побачення —
дитяча книжка, шо він мені читав, і ще багато чого.
То була наче капсула часу.
Як називалася книжка? Ну, коли вже ти питаєш…
«У край озер і диких хащів».
Хороша книжка.
«Діти — це втілені мрії людей. Та мрії — улюблена їжа фей.
Дитя спить, а феї глядять у вікно
І плачуть: яке ж миловидне воно».
Гляньмо, що ще в нас тут є.
Здається, ще…
АПОЛЛО НОВЕ ПОВІДОМЛЕННЯ
Привіт.
-Привіт. -Шукаєш щось?
«Чарівні ілюзії». Авжеж.
Що за херня?
ГАЛЕРЕЯ
Де він подівся?
Аполло? Що?
Чого ти?
Дай його мені. Що… Привіт.
-Господи. Так! -Та що таке?
Ти ніби…
О боже, Аполло, він смокче.
Який день!
Молодець.
Що?
-«Убити пересмішника». -Так.
Найперше видання.
Оригінальна обкладинка. Ідеальний стан, ані подряпинки.
Чудова знахідка.
Така книжка може продатися тисяч за десять.
Десять? Ти серйозно?
Але Гарпер Лі не підписує книжки.
А цю підписала.
ЛЮБОМУ ПІПУ
ТАТУСЮ НАШИХ МРІЙ
-Хто такий Піп? -Друг дитинства. Видатний письменник.
Ти його маєш знати.
Трумен Капоте?
Що?
Так.
О боже.
Це не все. Глянь, що вона йому написала.
«Татусю наших мрій».
Ага.
-Купимо квартиру. Власне житло. -Так.
Треба її оцінити, перш ніж заліземо в іпотеку.
Але… так, люба.
Ти справді бог Аполлон.
-Глянь на нього. -Ще раз.
Ти справді бог Аполлон.
Тихо.
Та що ж з тобою?
Що не так?
Що таке?
А ось і він.
Я такий радий, що ти з малим.
Ти наче Майстер Бластер.
«Хто править Бартертауном?»
«Майстер Бластер править Бартертауном».
Як на мене, ми з Браяном більше схожі на Квато і його брата.
Ти порівнюєш свою дитину з потворним Квато?
Пардон, але марсіяни люблять Квато. Він як Джордж Вашингтон для них.
Чи Мартін Лютер Кінг. Опра.
Дивак ти, друже.
Так.
Хтось накакав.
Отак.
Не звикай. Я тобі довіку підгузки не мінятиму.
Щось не так?
Ніби ніколи не бачили, як дитині підгузок міняють.
Отак, малий. Готово.
Я казав, який я радий, що ти з малим?
Вам би з Дейною теж дитину народити. Просто так кажу.
Може, ти і правий.
Інакше ж я не дізнаюся,
яке приємне на дотик тепле лайно.
Він ще малий для переноски.
Від сидіння в такій позі може розвинутися дисплазія. Ага.
Ясно. А вашим скільки?
-Вашим дітям. -У мене ще немає.
Кличте, коли будуть.
На «стулипельки».
На що?
На «стулипельки».
Це як звичайні тюфтельки, тільки, окрім фаршу,
рису й цибулі,
до них обов'язково додається соус «стули пельку».
Чудова ідея. Я за.
Я можу заїхати о шостій… Чи о дев'ятій?
Я серйозно.
Так. Ну, не знаю…
-Мабуть, не голодна. -Напевно.
-Ти ж це мав на увазі? -Мабуть.
-Дякую. -Будь ласка.
Знайшов щось у тому підвалі?
Ні, лише непотріб.
Де ж тут можна викинути…
Знаєш що? Потримай-но.
«Стулипельки».
-Покладу до Ґрішема. -Кому «стулипельок»?
Я щось забула.
Я почала все забувати.
Це у матусь буває.
Двадцять речей забудеш — п'ять згадаєш. А тоді й ті п'ять забудеш.
Ага.
Я якось сина забула.
В автокріслі, на даху машини.
Зайшла в дім і згадала аж по обіді.
Що?
Так. З ним усе добре. Проспав увесь цей час.
-Чудово. -Ага.
Ти молодець. Не переймайся, люба.
-Дякую. -Добре.
ПОШУК АПОЛЛО КАҐВА
ГРУПИ - МУДРІ МАМИ ДІТКИ СКРІЗЬ!
МУДРІ МАМИ
МОЄМУ ДВА МІСЯЦІ, БУДИТЬ МЕНЕ ЩОНОЧІ
ЩОГОДИНИ КРИЧИТЬ
ЧОЛОВІК БІСИТЬСЯ
БО НЕ МОЖЕ ВИСПАТИСЯ
СПІВЧУВАЮ
КУПІТЬ ФОЛЬГУ
БАГАТО ФОЛЬГИ
І ЗАВІСЬТЕ НЕЮ ВСІ ВІКНА
Що за херня?
Вибачте.
Еммо?
Чорт, яка темрява. Еммо!
Усе добре.
Еммо.
Це ти.
Що ти робиш?
Я знайшла в інтернеті групу для молодих матусь.
«Мудрі мами».
Там кажуть, що це найкращий спосіб зробити темряву.
Ясно. Хіба ми вже привчаємо його спати самого?
Навіщо ти поклав Браяна
-на дорогу? -Що?
Ти поклав його на дорогу.
Мені треба було дещо зробити,
а він був пристебнутий до мене.
Я поклав його на секунду.
Але… Стривай, як ти знаєш?
Ти надіслав мені фото, а потім видалив.
Я не надсилав.
Тобто?
Ти мені постійно надсилаєш фото, а тоді видаляєш.
Що ти…
Люба, я навіть не впевнений, що це можливо.
Усе добре?
Люба.
Гей, ти навіть не привіталася з Браяном.
На.
-Мій хлопчик. -Але ж фото нема.
-Ось, бачиш? Нема. -Що…
Я не знаю, мила.
Може, в тебе телефон глючить. Не біда, відремонтуємо.
Що таке? Що там?
Укусив.
У нього ж іще й зубів нема.
Дуже болить?
Як би я дізналася, що ти клав його на дорогу, якби ти не надіслав фото?
Хто тоді його зробив? Хто вас сфотографував?
Вас двох ніби зняв хтось через дорогу.
Я не знаю, люба.
Агов, малий. У тебе ж усе добре?
Дивно це.
Дуже дивно.
Може, мені…
Я така виснажена. Може, мені це привиділося.
Я днями заліз у душ в одязі.
У шкарпетках, сорочці, шапці.
Ми втомилися.
-Дякую. -Ага.
Він спить.
Перенести його?
Ні, нехай тут спить.
Пустіть володаря снів.
Ми ще так далеко від нього не спали.
Обережніше з бажаннями, Еммо.
Іди до мене.
НЕВІДОМИЙ НОМЕР (1):
Аполло!
Аполло, дивись.
-Так, люба, бачу. Вже… -Бачиш?
Уже четверта ранку, час його годувати?
Ні, Аполло, глянь! Ось фото. Подивись.
-Там нічого нема, люба. -Авжеж, є.
Тут щойно було фото, я бачила.
-Давай його мені. -Що? Тут було фото.
Отак. Це тебе підгузок розбудив.
Усе добре.
Що за херня?
Усе добре. Усе гаразд, мій маленький.
-Де воно? -Усе добре.
Усе добре.
Шість місяців без сну викликають манії, марення, стрімку втрату ваги.
Спи, дитино.
Якби ж ти хотіла й могла заплющити стомлені очі.
Браян Каґва!
Чарівний хлопчик.
Як він спить?
Він не спить.
Як їсть?
Спочатку він не брав грудь.
А потім геть змінився.
Став ненажерою.
Це чудово.
Укусив мене.
Я не думаю… Подивимося.
Ні. Зубів нема.
Еммо, вас щось непокоїть?
Є декілька речей.
Важко пояснити.
Здебільшого я хочу переконатися, що… він нормальний.
О, так. Абсолютно нормальний.
Еммо, як ваш настрій?
Не знаю. Нормально.
Не смій.
Ах ти маленький покидьок. Довбаний маленький покидьок.
Чи не буває у вас часом думок зашкодити собі?
Або дитині?
Як нам бути, дитино? Га?
Як бути? Бо так далі не можна.
Чуєш?
Ми обоє знаємо: щось не так. Еге ж? То як нам бути?
Які пропозиції?
Бо хтось із нас має змінитися.
Хтось із нас має схаменутися. Тож кажи негайно: як нам бути?
Пішла геть!
Прокляття. Ти чортів вилупок.
Я так і думала. Геть з дороги!
Це не дитина!
-Це не дитина! -Диви, усі кричимо.
-Задоволений? -Це не дитина!
Еммо, де ти була?
Пройшлася з малим.
-Думала, заспокоїться. -Добре.
-Іди до мене. Тихо. -Але ні. Три, два, один.
Будь ласка. Паскуда.
-Еммо! Не… Чорт. -Він вилупок!
-Вона не хотіла. -Ще й як хотіла!
-Він чорт! -Вона не серйозно, чуєш?
Алло.
НЕВІДОМИЙ НОМЕР НОВЕ ПОВІДОМЛЕННЯ
Що смішного, Еммо?
Нічого.
Гаразд.
Телефонувала д-р Калеро.
Каже, ти була в неї з Браяном.
Вона хвилюється за тебе.
І Браяна.
Це приємно.
І я теж хвилююся.
Чуєш? Думаю, тобі треба до лікаря.
Так.
Знаю, що ти так думаєш.
Знаю, що ніхто мені не повірить.
Тепер я це розумію.
Тож…
Я піду.
Добре.
Думаєш, ми потягнемо, якщо…
-Так, авжеж. -…якщо мені щось призначать?
Ми розберемося. Добре? Викрутимося.
Дякую.
Я люблю тебе, Аполло. І малюка.
Так, і Браяна.
Так.
Я…
Мені просто треба оговтатися.
-Це все. Тоді в мене все буде добре. -Я знаю.
-У нас усе буде добре. -Гей.
Я завжди тебе підтримаю. Глянь на мене. Завжди.
Я від Кела.
Сподіваюся, допоможуть.
Що там у біса таке? Еммо.
Ланцюги. Ланцюги?
Еммо.
14 квітня 1990 року.
Не пам'ятаєш той день?
Пам'ятаю, що ти розповідала.
А саме?
Я не хочу в це грати.
Що?
Ми повернулися зі школи. Пожежники були вже там.
Будинок палав.
Мама з татом були всередині. Пожежники відвезли нас у лікарню.
Досі не розумію навіщо.
Так я тобі розповіла.
А тепер скажу, як було насправді.
Мама дозволила нам прогуляти школу й лишитися вдома.
Ми їли пластівці й дивилися телевізор.
Дивилися телевізор і їли пластівці.
Тоді прийшов тато.
Чого діти не в школі?
Нехай будуть поряд.
Я з нічної зміни й хочу спати,
а вони шумітимуть.
Вони мені потрібні поряд!
Ти божевільна.
Доню, дай я тебе причешу.
Вона мене причісувала.
Був у мене півник
Ні.
Був у мене півник
Він подобався мені
Перестань жалітися.
Я цього не пам'ятаю.
Я знала, що то був поганий день.
Прокидайтеся. У нас пожежа.
Треба вибиратися. Швидше!
Виходимо, швидко.
Ми були в будинку?
А маму тато виніс?
Мама ту кляту пожежу і влаштувала.
Швидше, біжимо.
-Відпусти її! -Я не лишу вас сиротами.
Ми маємо піти всі разом.
Ти глянула на маму й сказала два слова.
Пусти мене.
Будь ласка!
Але ж він загинув у вогні. Так?
Нас забрали в лікарню, бо ми надихалися диму.
П'ять діб там, а тоді — притулок, доки мені не виповнилося 18.
Чому ти раніше не розповідала?
Чому тепер наважилася?
Бо в тебе той самий вираз обличчя, щоб був тоді у мами.
Іноді я дивлюся на Браяна і думаю, що він не мій син.
Може, це через його очі.
Або… Я не знаю.
Бо він на вигляд як Браян,
але ніби він чийсь син, не мій.
Еммо, ти виснажена.
Тобі довелося зарано вийти на роботу.
І коли ти сама була дитиною,
ти втратила маму з татом.
Це взагалі не дивно, що ти боїшся
втратити того, кого любиш найбільше в світі.
Наприкінці шостого місяця
галюцинації та панічні атаки стають ще виразніші.
Людина стає відчуженою, мовчазною.
Це остання стадія.
Роззяв ротика, малий. Їж. Смакота.
Доброго ранку.
Ранку, ма-ма.
Та-та.
Що? Господи! Так.
Ану, скажи ще раз. Давай. Повтори.
Чекай. Зараз. Давай.
Та-та.
Так! Добре. Ти в мене будеш інтернет-зіркою.
О боже. Неймовірно.
Слухай, я розмовляв з оцінювачем…
Я хочу охрестити дитину.
Браяне, це вона про тебе.
Хто в нас великий хлопчик?
Твоя мати давно питає.
Гадаю, час настав.
Молодець.
Диви, який у нього став апетит.
Уже кращий, ніж у мене.
Я домовилася в церкві за рогом.
Голіруд. Отець Гаґен. На вигляд хороший.
Коли?
Сьогодні. Через годину.
Ого.
Добре. Дякую, що й мені сказала.
Можеш не йти, я сама впораюся.
Що ти таке говориш?
Нікуди мій син без мене не піде.
Еммо, чого твій телефон у смітті?
-Учора прийшло чергове повідомлення. -Ясно.
-Фото тебе з малим… -Авжеж.
…в орендованій машині.
Він сидів у дитячому кріслі.
Його сфотографували крізь вікно.
Ніби хтось підкрався до дитини…
Браян!
Його звати Браян.
Вибач, любий. Я знаю.
Я крикнув.
«Попався».
Що?
Напис у повідомленні.
Під фото, великими літерами. «Попався».
Покажи. Покажи те фото. Покажи напис.
-Їх нема, ти знаєш. -Покажи хоч одне…
-Їх нема. -Їх і не було.
Просто ходімо. Збираймося.
Ми не підемо з тобою до церкви.
Ти там, певно, домовилася про екзорцизм, а не хрещення.
Мені порадили або терапію, або церкву, і ми…
Хочеш розпитати зграю старих бабів,
як нам жити й ростити дитину?
Знаєш, у чому проблема, Еммо?
Справжня проблема? У тобі. Довбана проблема — це ти.
Іди ще якихось таблеток попий.
Куди ти?
Ти не бачиш.
Але побачиш.
Хоч би що сталося, ти будеш зі мною.
«Хто мене потурбував?» — каже домашній бог.
Дитя тебе потурбувало. Дитя тебе злякало.
Воно шумить, наче п'яниця, що не може всидіти на стільці.
Це воно потурбувало твій сон.
«Покличте сюди дитину», — каже домашній бог.
Боже, прости мене.
Переклад субтитрів: Андрій Кисельов