ИЗТОК, ЗАПАД, СЕВЕР, ЮГ, БРАЙЪН Е НЯКЪДЕ ТУК
ПО РОМАНА НА ВИКТОР ЛАВАЛ
В Америка пренаписваме историята,
като я заличаваме.
Какво правиш? Спри! Откачена кучка! За психиатрия си!
Какво правиш?
- Трябва да те вкарат в лудница! - Пусни ме, моля те!
- Вземи, сладурче. - "Аполо е. Оставете съобщение."
От три дни ти звъня.
Не знам къде си, Аполо. Не знам къде си.
Хората изплуват на брега в Ню Йорк. Буквално.
Хотел "Елк" работи вече цяло столетие.
Бил построен за имигрантите, преминаващи през остров Елис.
Тук съм да разваля една сделка.
Да просъществува столетие значи, че е успешен,
макар това да е най-мизерният хотел на света.
...откриха симфония на Моцарт. От Баварската държавна библиотека заявиха,
че ръкописът на партитурата е дело на бащата на Моцарт,
за да си спестят разходите за копист.
Новооткритата симфония ще бъде представена пред публика на 17 май
- на концерт в Бавария. - Добре те е подредил.
Външни експерти се опитват да потвърдят автентичността на документа.
Но говорител на библиотеката...
- Това го помня. - За колко време?
Всичко това.
- За колко време? - Искам стая 205.
Виж цените.
МИНИМУМ ДВА ЧАСА САМО В БРОЙ
За цялата нощ.
- За цялата? - Лестър беше предпазлив.
Работеше тук от 20 години.
Работата му бе да отличава бандити и убийци
от проститутки, наркопласьори, клиенти и сводници.
Беше виждал банди да воюват пред входа.
Тийнейджъри... не, деца, безсмислено убити на тротоара.
Отначало излизаше и търкаше цимента. Сега вече беше ръждивочервен.
- Седемдесет и пет. - Бандитите и убийците не получаваха стая.
- Разписка - при напускане. - Останалите бяха добре дошли.
Уменията му за разпознаване невинаги бяха на ниво.
Като в случая с удушения травестит,
натикан под леглото в рокля със златисти пайети
и останал неоткрит цели две седмици.
- Колко души сте? - Само аз.
Значи си сама?
Никой не потърси тялото, погребаха го без име.
Да, сама съм.
Тук има цели столетия от имена.
Иде буря.
Да, точно така.
Извинете! Трябва да правите път на дамите.
Сънищата ни са като пиеса.
Кой коя роля изпълнява, за да излезе подсъзнанието ни наяве?
- Кой изпълнява всяка роля? - И защо?
Хей! Не го пипай! Заразно е.
Лилиан нямаше нужда от прошката на Аполо, а от своята.
И тя се криеше зад тази врата.
1981 беше кървава година за Ню Йорк.
Дори Лилиан не успя да избегне насилието.
Беше видяла нещо в онзи ден. Нещо, което не можеше да забрави.
Татко! Не!
И то я промени за пореден път.
Знам какво направи, Лилиан. Знам.
Наистина ли ще ме караш да чакам?
Да. Подлудяваш ме, нали го знаеш?
Да, гълъбче. Да.
До скоро.
Вече бе идвала тук. В онази ужасна нощ преди цяла вечност.
Стаята пазеше тайна, която се бе заклела да не разкрива.
Но тайните искат да излязат наяве и ще трябва да плати цената.
ХОТЕЛ "ЕЛК" - ЛИЛИ АН УЕСТ
ЯНУАРИ 1988 Г.
- Това е кутията на баща ти. - Някой я остави пред вратата.
АКО ВЯРВАШ В НЕЩА, КОИТО НЕ РАЗБИРАШ, ЩЕ СТРАДАШ
- Кажи ми още нещо. - Какво да ти кажа?
Знаеш нещо, ако знаеш всичко. Разкажи ми всичко.
КОГАТО ЧЕТЕШ ТОВА, НЯМА ДА МЕ ИМА
Случилото се с нея бе невъобразимо.
- Ами сега, Лилиан? - Ами сега, Лилиан? Ами тогава?
Разкажи ми историята си и аз ще ти кажа коя си.
Не държеше умиращ мъж за последно.
Ако ви интересуват цифри, щеше да е първият от три пъти.
Това е трус, водещ до земетресение.
Един човек си тръгва, откъсва се,
създава сеизмично разместване в семейството и в земята.
Но каква е цената на свободата?
Тя ли бе отговорна за всички събития след бягството й от Уганда?
Дали можеше да промени семейната история, ако беше останала?
Но тя си тръгна.
А после Касапина завзе властта от Оботе
и подложи народа й на клане.
- ...трябва да умрат! - Всички бяха избити. До крак.
Що за бог би позволил хората да страдат така?
Що за бог би я довел чак тук, за да я повали сега?
Не и моят бог.
Артър.
Лилиан отдавна знаеше,
че тук има по-реални неща от Всевишния.
Тя помнеше надеждата.
Необузданата надежда, че в Америка всичко ще бъде различно.
В Ню Йорк отчаянието се бе пропукало и през процепа проникна светлина.
Отново се осмели да мечтае.
Баба й все повтаряше, че има прекрасен глас.
Сигурно би могла да бъде певица с искряща рокля
и да пее любовни песни в някой прашен клуб?
Може би щеше да срещне някого, да се влюби, да има куп деца.
Великата Америка. Обетованата земя.
Аполо, обикнах тази страна. Вярвах в нея.
Виждах каква иска да бъде Америка и много исках да стана американка.
Но понякога, всъщност доста често,
имах чувството, че трябва да се смаля.
Да си меря думите и усмивките. Без големи жестове, без избухвания.
Не разбираш ли?
- Не бива да изпъкваш. - Това не е нашето бебе!
Аполо, помниш ли колко често ти казвах "обичам те"?
Правила съм грешки в живота си, но ти не си една от тях.
Но ти предадох още от ранна възраст
своята... тревожност.
Безпокойство.
Страх.
Без големи жестове. Не говори високо.
Не разказвай вицове, но и не бъди прекалено сериозен.
Не привличай внимание към себе си. Не вдигай скандал в магазина.
Просто недей.
Аполо, на четири годинки ти вече знаеше какво е да живееш в страх.
Когато аз бях на четири, най-любимото ми нещо на света
бе да намеря моята жажа отвън, приведена над тенджерата, да пържи "мандази".
Не си ги опитвал, нали? Меки, пухкави понички, като облачета.
Горещи и подправени с малко кардамон, малко канела и много кокосово мляко.
Не можеш да приготвиш мандази, без да се изгориш с олио.
За да се топят в устата,
трябва да добавиш най, най, най-важната съставка.
- Обич. - Обич.
Тя беше жрица. Имаше житейска мъдрост за всичко.
Лилиан, най-важно в живота е какво правим за онези, които обичаме.
Лилиан, не оставяй мъж да те влуди, колкото и да опитва.
Лилиан, ако искаш да успееш, действай с размах.
Който от нас е имал късмет, има спомен от кухня.
За топлината и аромата на нещо, сготвено с обич.
Независимо кои сме и откъде сме,
дали е било в печка, или в тенджера, сме се докоснали до това наследство.
Ако имаме късмет.
Само тенджерата ми остана.
Вземи, сладурче.
Лилиан, когато останеш съвсем без сили,
призови на помощ духовете на предците.
Аполо, никога не съм ти правила мандази. Защо ли?
Защото исках да харесваш американските детски храни.
Исках да се впишеш с твоите макарони със сирене,
хотдози и сандвичи с фъстъчено масло и желе.
Но ги правех с обич.
Знам какво направи...
Иде буря.
Тече! Дай кофа!
Таванът протече, Лестър. Имам гост!
НА ТОЧНОТО МЯСТО СИ
Вече така ли им казват?
Изчакай си реда, Анджелика. Когато дойда, тогава.
Типично за теб, Лестър. Когато дойдеш, тогава.
- Не бързай, охлюв такъв! - Си тю саве, шер.
Знам какво означават тези думи, тъпако.
- Искам деца. - Моля?
Искам шанс да бъда добър съпруг и баща. Мисля, че ще се справя.
Вземи, сладурче.
Преди съветите са се предавали от жена на жена.
Почерпени от извора на познанията й. Как да се справим с нещо тъй трудно.
Аз се допитвам до майка ми,
а тя ме хваща за ръка и се сеща какво е правила нейната майка.
Несекваща верига от информация, предаваща се от поколения.
Лилиан.
Когато се запознах с баща ти, сякаш не беше случайно.
И двамата бяхме дошли от затънтени места - аз от Уганда, той от Сиракюз,
за да се влюбим в Ню Йорк.
Поправка.
Обичах баща ти.
Поправка.
Не мога да ти обясня какво е да си романтично влюбен.
Никога не съм изпитвала истинско щастие или доволство.
Пеперудите в стомаха, за които говорят... Не съм ги усещала.
Само празнота в душата.
И едва синът ми успя да запълни тази празнота.
Разбирам, че и това не беше хубаво, Аполо.
Да натоварвам с такива очаквания едно дете.
Да те товаря с бремето да си едничкото ми щастие.
Да те обичам повече, отколкото съм обичала себе си.
И понякога...
да мразя това, че те обичам.
Но ние, майките, не бива да говорим за тези неща.
За божественото неудобство.
За скръбта, тъгата, съжаленията.
За тревожността от грижите за едно дете.
Достатъчна ли съм?
Ти си като кърлеж, впит в съзнанието ми.
И осъзнавам, че майка е нещо, което повече не мога да не бъда.
Достатъчна майка ли съм?
Сега вече нямам избор.
Защото нямаш друг освен мен, дете.
Разбира се, имах своите мечти и надежди.
Нали всички като малки доверяваме желанията си на падащите звезди?
Аз ти дадох всичките си мечти.
Преди да ти кажа онова, което не искам, първо ще го поукрася.
Той бе дълбоко наранен от майка си, която го мразеше.
Като се сещам за това, мислено го прегръщам.
Баща му бил още по-лош.
Но предателството на майка си не можал да забрави никога.
Трябваше да ми светне червена лампичка.
Но бях далтонистка.
Баща ти те обичаше пламенно, но му доставяха удоволствие
постижения и други неща, които не се въртяха около теб.
- Завиждах му за това. - Полицай Уест, честито.
Благодаря ви за отличната служба.
Баща ти пазеше много неща. Цели кашони, пълни с вещи.
Сякаш те доказваха, че животът му е имал смисъл.
Запълваха празнота, оставена от родители, които не са го обичали.
Казват, че сме обречени да повтаряме грешките си.
И не щеш ли, той избра жена, която също не можа да го обикне.
Но имах нужда от него.
Имах нужда да прикрие грешката ми.
На моменти го поглеждах и си мислех: "Мразя те."
Друг път той бе мъжът, когото бях избрала.
Защото знаех, че ще те обича, момчето ми.
И пренебрегнах инстинктивното усещане, че нещо не му е съвсем наред.
Нещо.
Не видях пукнатините, довели до земетресението.
Не видях причините да избере мен.
Идеално.
Ти да видиш.
Той ми казваше...
Заради теб ми иде да удрям стените, докато пръстите ми станат на прах!
Казваше ми още...
Сиянието ти е толкова силно, че ме заслепява.
И всеки ден живеехме между тези две крайности.
Проклет мизерен град! За какво плащаме данъци?
Не си платил и цент на данъчните.
Госпожо!
Това е нечий син.
Знам.
Кой изпълнява всяка роля?
И защо?
Благодаря. Страх ме е от тъмното.
Утрото винаги настъпва.
Вече започвах да се боя, че не съществувам.
Това раят ли е?
Тъкмо обратното.
Върни ми парите!
Няма да плащам за стая с дупки в тавана! Да си светим и да се топлим на свещи!
Никой друг не би те взел у тях, Анджелика.
Майната ти, Лестър! На теб и на този мизерен хотел!
- Къде е майка ти? - В Масачузетс.
Изчезвам оттук. Казвам ти, ще отида да работя в хотел "Дъчес".
- Няма да ми липсваш. - Хотел "Елк" е убежище
на хлебарки и плъхове! Ако се разболееш в "Елк",
ще е от вдишване на изпарения от дрога и мухъл!
Обслужването е ужасно. Тук идваш да умреш.
- Никога не си тръгва. - Въобще не е хотел!
Това е моят отзив. Нула звезди! Нула, кретен такъв!
В моя край, ако се разболееш, семейството ти се грижи за теб.
А в моя край са горели вещици.
Как попадна тук?
- След поредица от погрешни решения. - Не бива да оставаш сам.
Не съм спал цяла вечност.
Когато аз не мога да заспя, си представям, че леглото е лодка.
И че ме отнася в открито море.
Трябва да лежа точно в средата и крайниците ми да не висят отстрани,
защото някоя акула може да изскочи и да ми отхапе крак или ръка.
Не ми звучи много отпускащо.
Вероятно не.
- А ти защо си тук? - Знам какво направи.
Искаш ли вода?
Или нещо друго?
Липсва ми мама.
Тази нощ ще умра.
И аз.
Дойдох тук с Бил.
Казах на мама, че ще разглеждаме забележителности.
А Бил каза на жена си, че има работа.
Бяхме чували за заболяването сред хора от гей средите.
Бил беше уплашен. Не му бях казал, че се чувствам зле.
И което е по-лошо, имахме билети за концерт на Лена.
На трети ред, най-отпред.
Беше ужасно да си помисля, че няма да чуя нейната "Иде буря".
Краят бездруго наближаваше,
но да не я видя би означавало, че всичко е било безсмислено.
Гневът, криенето, объркването.
Дойдохме с автобус. Хората сигурно си мислеха, че ми е баща.
И тогава се случи.
Беше внезапно, като... рязка промяна във времето.
Кашлицата ми се влоши
и хората започнаха да ми хвърлят отвратени погледи.
Имах температура, бях облян в пот.
Виждах как ме гледаше.
Това беше преди два месеца. Бяхме в хубав хотел, но се обади жена му.
Било спешно. Трябвало да отиде, но щял да се върне.
Да се върне навреме за концерта.
Но когато не дойде...
овършах стаята като надрусана рок звезда, търсейки билетите.
Но не ги открих. Нямах много пари. Постоянно имах припадъци.
Знам, че трябваше да похарча последните си пари
за автобусен билет до вкъщи. Но не можах.
Не посмях. Не можех да го причиня на мама.
Това щеше да я съсипе.
Да види съвършеното тяло, на което е дала живот,
гниещо и разядено.
Затова намерих този хотел и дадох на Лестър каквото имах.
Разбирам, че той има съпруга.
Разбирам го.
Но ми се иска...
само да можех...
Дори не ме е грижа, че ще умра в тази стая.
Само ми се иска да я бях чул да пее "Иде буря".
Да можех да запечатам образа й...
за да си го представя в последния си миг.
Нали разбираш?
Да чувам как Лена държи последната нота, докато завесата пада.
Приятни сънища.
Не. Тя нямаше да се моли.
Не и моят бог.
Анджелика!
Помогни ми.
- Махай се! - Пусни я!
- Веднага! - Какво те засяга?
- Ще изчезнеш безследно. Ще се озовеш... - Платих си!
...натъпкан в куфар на дъното на реката.
- Ставай! - Ей, по-полека!
Стига де.
- Приятел, свали пистолета. - Ще ти дам шанс да се махнеш.
Ако не се възползваш, виждаш ли петното на стената?
Същото ще остане от теб. Тръгвай! Махай се!
Анджелика. Спокойно.
Тук съм.
Спокойно, отиде си.
Тук съм.
Кой ще дойде да ме намери?
Аз не съществувам.
Напротив. Нали те виждам. Ти си на точното място.
Спокойно, до теб съм.
АКО ТЪРСИШ ЗНАК, ТОВА Е.
Какво щеше да стане с нея? Какво да каже на Аполо?
Как да му обясни?
Идвам!
Кой ще те учи на баскетбол?
Кой ще те учи на правилата на американските спортове?
С пясъчните замъци ще се справя.
Със сменянето на крушки. С махането на паяци от ваната.
Но с проектите по ръчен труд за Деня на бащата?
Ами ако ми се случи нещо? Ако умра през нощта?
Никой няма да дойде за теб, защото никой не знае, че си сам.
Как да кажеш на едно дете, че баща му няма да се върне?
Аполо, ти мислеше, че не те иска,
но всъщност беше точно обратното. Искаше те прекалено много.
Сиянието ти е толкова силно, че ме заслепява.
Трябва да му обясня. Трябва ми обяснение.
Беше много горещ ден. И влажен.
Отидохме с трамвая на остров Рузвелт за пикник край реката.
- Салата от риба тон. - Някак скучно, нали?
- Какво? - Нищо.
За пръв път казваше нещо друго освен: "О, Лилиан, колко си красива."
"Лилиан, ти си роза на сметището."
Знаеш ли, че островът е бил клиника за душевно болни?
- Не. - Да.
Сега са луксозни апартаменти. Сигурно из тях витаят духове.
Виждаш ли ей там, онзи фар?
Осветявал е пътя на корабите, докарващи лудите.
И ти си откачалка.
Луда за връзване!
Бих могъл да те вкарам тук.
По онова време мъжете вкарвали съпругите си тук заради мастурбиране,
менструални проблеми и дори за пушене.
Само че не е смешно, нали?
Ако си на тяхно място?
Четене на романи, малтретиране от съпруг, мързел,
политически вълнения, астма, лоша компания.
Ако ти се случи нещо подобно, никой няма да разбере.
Имам предвид семейството ти, защото всички са мъртви.
Много тъжно.
Почувствах го като заплаха...
и някаква врата се затръшна в душата ми.
Аз съм си виновна...
че не се вслушах в думите, изречени, докато хапвахме салата
на брега на остров Рузвелт. Неговите и на острова.
Иде буря. Иде буря.
Иде буря.
Ако можех да те науча на нещо,
щеше да е да следиш за знаци.
- Той каза... - Ти не съществуваш.
Моля?
И започнах да живея с някакъв страх.
Той не бе сторил нищо лошо. Аполо, искам да го знаеш.
Не и докато не каза...
Аполо най-сетне заспа.
- Чук-чук. - Кой е там?
Банан.
Понякога, когато бях тъжна, ми разказваше вицове, разсмиваше ме.
- Кой е? - Банан.
- Какъв банан? - Тогава беше забавен и мил.
- Кой е там? - Портокал.
- Какъв портокал? - Радваш ли се, че не казах "банан"?
Хей, Лилиан.
Ще сме заедно, докато не станем на прах.
Защо ми прозвуча като заплаха?
Беше намерил разписката и поиска обяснение. Тя му се кълнеше,
че не знае откъде се е взела разписка за престой в хотел на 9-а и 42-ра улица.
- Отскоро сме заедно, Лилиан. - Не знам какво е това.
Изневяра в този мизерен хотел? Абсурд.
- Той помисли, че е била с шефа си. - Чарлс Блекууд.
Като че...
Като че би отишла на такова място
с такъв мъж.
- Той е женен. С две деца. - Така ли? Доста неща знаеш за него.
Има техни снимки на бюрото му.
Тъкмо казваше, че е чукал на вратата.
Чук-чук.
Върнах се на работа, когато ти беше на два месеца.
Бях съсипана от ставане през нощта да те кърмя,
цял ден работа и след това вкъщи.
Избухвах.
Карах му се.
Отчуждих се.
Планирах. Кроях бягството си.
Аполо, ако някога имаш дете,
най-жестокото нещо е да го откъснеш от майка му на месец-два
и да я пратиш на работа.
Не го прави, ако не искаш да видиш лудост.
Чук-чук!
Разделихме се. Очевидно е. И сега го виждам във всички цветове.
Сега загази, момиче.
- Ще събудиш детето ми. - "Детето ми"?
Ужасена съм, че ще ми отнеме детето.
И че повече няма да те видя. Сякаш всичко е загубено.
Той е американец, аз съм чужденка. Цялата власт е негова.
И ти си като майка ми.
Клъцва ме болезнено.
Прибавям още един белег към колекцията от малки белези
и изпадам в паника.
Говори ми с този предпазлив тон, защото си е внушил, че съм луда.
Трябва да го вярва, за да ме отстрани и да те вземе.
- Искам да му кажа... - Майната ти! За кого се мислиш?
Но не мога.
Искам да го фрасна по гадната мутра, но той е американецът.
Никой няма да дойде за теб, Лилиан.
Няма да дойде, защото не е останал никой, който те обича.
И тогава изригва земетресение.
Дошъл е да те види в събота и е намерил разписка от хотела.
Не знам къде я е намерил, освен ако не ми я е пъхнал тайно.
Бесен е, въпреки че вече не сме заедно. Направо е обезумял.
На врата му пулсира вена. Очите му горят.
Казва, че щом той не може да ме има, никой няма да ме има.
Няма да позволя друг мъж да отглежда сина ми!
- Твоят син? - Да, моят! Ще те съдя! Ще те смажа!
Сбогувай се с него, всичко свърши!
Не бих ти изневерила! Не бих могла и не съм!
Кога би ми останало време? Какво бих спечелила, ако преспя с шефа си?
Лъжкиня!
Ти си само фасада, Лилиан. Такава, каквато искаш да те виждат!
Един ден се прибрах.
Носех ти детско меню от "Макдоналдс". Винаги първо изяждаше картофките.
Прибрах се...
и видях нещо, което ще ме преследва до гроб.
И изгасих лампата.
Ако не можехме да заспим, леглото ставаше лодка.
Но ти беше акулата, Лилиан.
Полицай?
Точно бял американски полицай?
Щяха да я изгорят за стореното. Да я заличат.
- Проклета лъжкиня! - Но той е американецът.
Също като жените преди нея и вещиците преди тях.
Идвам!
Отговорът е "не".
Никога няма да съм достатъчна.
Не съм майката, която исках да бъда.
Отнех ти го, синко.
Мамо!
Заличих го.
Аз съм такава, каквато той каза...
Майката, която съм...
- Която съм... - Хей!
Не.
Не, не.
Историята на Лилиан няма да свърши така.
Тя влезе вътре и затвори прозореца.
Не е ли нахалство да искаш някой да те изчегърта от тротоара.
Не мога.
Тя се прибра вътре. О, боже.
- Коя си ти? - В този свят има лоши неща.
Но нищо не си заслужава да скочиш. Брайън Уест няма да спечели!
Това бе временно умопомрачение. Лилиан бе загубила връзката с духовното.
Умопомрачението изисква духовно просветление.
Да не си бог?
Женски бог?
Знаех си.
Дошла си да ме накажеш?
Лилиан, когато останеш съвсем без сили,
призови на помощ духовете на предците.
Заслужаваш ли наказание, Лилиан?
Винаги си го мислела, нали?
Защото избяга.
Защото оцеля.
Затова, че излъга съпруга и детето си?
За всичко сторено? Заслужаваш ли наказание?
Ще повярвам. Обещавам, че ще повярвам.
Радвай се, благодатна Марийо!
Господ е...
Благословена си...
Не знам молитвата.
Опитваш се да оставиш сина си сам на този свят?
Заслужаваш ли наказание?
Нека се договорим.
Моля те, готова съм на всичко.
Ще ми кажеш ли какво да сторя?
Лилиан се запита дали има и друга жена някъде,
коленичила, пазаряща се за сина си, лежащ в стая номер 200?
Няма да го напусна.
Аз съм му майка.
И не е нужно да съм друга.
Ще бъда добра майка.
Обещавам. Най-добрата, която мога да бъда.
Готова съм на всичко.
Само не ме наказвай за онова.
Моля те, направи така, че да изчезне.
Сделките, които правим,
са реални.
Лилиан не знаеше, че след 35 години, точно на същия ден,
Аполо Кагуа ще плати цената за сделката, която майка му сключи в тази стая.
БРАЙЪН КАГУА
Какво каза?
Нищо. Боговете си вземат, каквото им дължиш.
Ще се озовеш натъпкан в куфар на дъното на реката.
И тогава Лилиан осъзна,
че решението на проблема й през цялото време е било в тази стая.
Не беше нужно да си признава. Нито да вика полиция.
Нито да казва на Аполо.
Можеше сама да заличи всичко.
Знам какво направи, Лилиан. Знам!
- Млъквай! - Няма да победиш, тъпако.
Лилиан осъзна,
че не беше нужно никой на света да узнава.
Никога.
Щеше да действа внимателно и пресметливо.
Беше решила да успее
и да действа с размах.
Но въпреки надутите му приказки,
и Брайън нямаше близки, които да ги е грижа жив ли е, или мъртъв.
Няма нещо, което не бихме сторили...
за любимите ни хора.
Лилиан си спомни едно отдавнашно обещание.
Беше забравила, че го е дала.
Нищо няма да ти се случи.
Ще те браня с цената на живота си.
С всяка моя молекула.
И тя спази обещанието си.
Винаги беше майката, която бе дала дума да бъде.
И ето че проблясва лъч надежда.
Време е да светнеш лампата.
АКО ТЪРСИШ ЗНАК, ТОВА Е.
Лилиан най-сетне повярва, че нещата ще станат по-хубави,
отколкото бяха след идването й в тази държава.
Чувстваше се като американка.
ТАЗИ ПРИКАЗКА ЗАПОЧВА ПРЕЗ 1968 ПО ВРЕМЕ НА СТАЧКАТА НА БОКЛУКЧИИТЕ.
ПРЕЗ ФЕВРУАРИ РАБОТЕЩИТЕ В СЛУЖБАТА ПО ЧИСТОТАТА
ОТКАЗАХА ДА СЪБИРАТ БОКЛУКА ОСЕМ ДНИ ПОРЕД.
ТРОТОАРИТЕ БЯХА ЗАРИНАТИ ОТ СТО ХИЛЯДИ ТОНА БОКЛУК,
РАЗПИЛЯН ПО УЛИЦИТЕ.
ПЛЪХОВЕТЕ СЕ НАДБЯГВАХА СЪС СПОРТУВАЩИТЕ. ПОЖАРИ НАЖЕЖАВАХА ВЪЗДУХА.
ПЕТТЕ ОБЩИНИ ВЕЧЕ БЯХА ОТПИСАНИ... - В.
ЛИЛИ АН УЕСТ ЧАРЛС БЛЕКУУД
Би било правилно да се каже, че първото и единствено дете...
на Лилиан...
бе заченато в красивото безвремие на 1977 г.
В Америка пренаписваме историята, като я заличаваме.
Но историята не остава погребана, сделките не могат да се развалят,
и боговете ще си вземат дължимото.
Превод на субтитрите Живко Тодоров