SEVER, JIH, VÝCHOD, ZÁPAD, KAM BRIAN ZAPAD?
PODVRŽENEC
AUTOR KNIŽNÍ PŘEDLOHY
V Americe dějiny přepisujeme tím,
že je vymazáváme.
Co to děláš? Stůj! Krávo pošahaná!
Patříš do blázince!
Co to děláš?
Měli by tě zavřít!
Pusťte mě! Prosím.
Tu máš, zlato.
„Tady Apollo. Nechte vzkaz.“
Volám už tři dny.
Nevím, kde jsi, Apollo. Nevím.
Lidé se v New Yorku vyplavují. Doslova.
Hotel Elk funguje už víc než 100 let.
Byl postaven pro imigranty projíždějící přes Ellis Island.
Přišla jsem odvolat dohodu.
Sto let je na americké poměry velký úspěch,
když uvážíme, že to je nejmizernější hotel na světě.
...objevena Mozartova symfonie. Bavorská státní knihovna, kde ji nalezli,
uvedla, že celou symfonii zapsal do not Mozartův otec,
aby se ušetřilo za kopistu.
Tato nově objevená symfonie bude veřejně provedena 17. května
- na koncertě v Bavorsku. - Ten ti dal.
Externí znalci stále ověřují pravost toho dokumentu.
Nicméně mluvčí knihovny...
- Na tohle si pamatuju. - Jak dlouho?
Tohle všechno.
- Jak dlouho? - Chci pokoj 205.
Ne. Koukněte na sazby.
MINIMUM DVĚ HODINY JEN HOTOVOST
Celou noc.
- Celou noc? - Lester byl znavený.
Pracoval tu dvacet let.
Jeho prací bylo rozlišovat, kdo je člen gangu a vrah,
a kdo děvka, dealer, kunčaft a pasák.
Sledoval války gangů přímo před těmito dveřmi.
Teenagery... Ba spíše děti nesmyslně zabité na chodníku.
- Jak dlouho? - Zkraje chodíval smývat krev.
Teď už je zažraná.
Sedmdesát pět.
Členům gangu a vrahům byl pokoj odepřen.
Účtenka při odhlášení.
Ostatní byli vítáni.
Jeho rozlišovací schopnost nebyla vždy dokonalá.
Jako tehdy, když trans ženu uškrtili,
nacpali ve zlatých flitrových šatech pod postel a dva týdny ji nikdo neobjevil.
- Kolik vás je? - Jen já.
Jste sama, jo?
Nikomu nechyběla, pohřbena beze jména.
Sama.
V tý knize jsou stovky jmen.
Bude bouřka.
Ano, to bude.
Promiňte. Dámě máte uhnout.
Sny máme jako hru.
Kdo plní tu kterou roli, abychom mohli nevědomé přivést k vědomí?
Kdo hraje tu kterou roli?
A proč?
Hej! Nesahat. Je to nakažlivý.
Lillian nepotřebovala Apollovo odpuštění.
Potřebovala vlastní.
A to leželo přímo za těmito dveřmi.
Rok 1981 byl v New Yorku krvavý.
Ani Lillian nedokázala tomu násilí uniknout.
Ten den něco viděla.
Ne, tati!
- Něco, co z paměti nevymaže. - Tati! Ne!
A znovu ji to změnilo.
Vím, cos udělala, Lillian. Vím to.
Tak ty mě fakt necháš čekat, jo?
Jo. Já se z tebe asi zcvoknu, víš to?
Jo, zlato. Jo.
Tak zatím.
Už tu kdysi byla. Tu noc. Tu dávnou, příšernou noc.
V pokoji, který ukrývá tajemství, jež přísahala nevyzradit.
Ale tajemství chtějí ven a bude to mít následky.
LEDEN 1988
To byla krabice tvého otce.
Někdo ji nechal u dveří.
KDYŽ VĚŘÍTE V NĚCO, ČEMU NEROZUMÍTE, BUDETE TRPĚT
- Tak mi ještě povídej. - Co ti mám povídat?
Nevíš nic, dokud nevíš všechno, takže chci vědět všechno.
AŽ TOHLE BUDEŠ ČÍST, BUDU PRYČ
Bylo nepředstavitelné, co se z ní stalo.
Co teď, Lillian?
Co teď, Lillian? Co pak?
Vyložte mi svůj příběh. A já vám povím, co jste zač.
Umírajícího nedržela naposled.
Jestli trváte na číslech, tak tohle byl první ze tří.
Je to záchvěv vedoucí k zemětřesení.
Jeden člověk odejde, osvobodí se,
vyvolá zemětřesení v rodině i v zemi.
Ale jaká je cena svobody?
Byla zodpovědná za vše, co se stalo po jejím útěku z Ugandy?
Mohla změnit směřování rodinné historie, kdyby byla zůstala?
Jenže odjela.
A poté se po Obotem chopil moci Řezník
a její lid zmasakroval.
- ...musejí zemřít. - Všichni už zemřeli.
Který bůh by lidi nechal tak trpět?
Který bůh by ji dovedl až sem, aby ji teď srazil?
Můj bůh ne.
Arthure.
Lillian dávno věděla,
že existují reálnější věci než král králů.
Pamatovala si tu naději.
Tu bezuzdnou naději, že v Americe může být všechno jiné.
New York v ní zažehl odvahu, a ten plamínek zase zahořel.
Našla prostor snít.
Babička jí vždy říkala, že má líbezný hlas.
Třeba by mohla být zpěvačkou v blyštivých šatech
a pět líbivé šlágry někde v baru.
Třeba někoho potká, zamiluje se, bude mít kopu dětí.
Skvělá Amerika. Země zaslíbená.
Apollo, já to místo milovala. Věřila jsem v něj.
Viděla jsem, jaká chce Amerika být, a vraždila bych, abych byla Američankou.
Ale občas, povětšinou,
jsem tak nějak cítila, že se musím umenšit.
Dávat si pozor na jazyk i na úsměvy. Příliš si nevyskakovat a nerozčilovat se.
Vidíš?
Nebýt vidět.
To není naše dítě!
Apollo, slyšel jsi mě dostatečně často říkat, že tě mám ráda?
Udělala jsem v životě pár chyb. Ale ty k nim nepatříš.
Ale já na tebe i jako na malé dítě přenesla své vlastní... neduhy.
Neklid.
Strach.
Nevyčnívej. Nemluv nahlas.
Nevyprávěj vtip. Ale ani nebuď příliš vážný.
Nepoutej na sebe pozornost.
Nevztekej se v obchodě.
Zkrátka to nedělej.
Apollo, v pouhých čtyřech letech už jsi věděl, jaké je žít ve strachu.
Když byly čtyři mně, ze všeho nejradši jsem měla,
když jsem venku našla svou jajju nad železnou pánví, jak obrací mandazi.
Ty jsi nikdy neochutnal, co? Měkké, kypré, nadýchané koblížky.
Horké a ochucené troškou kardamonu,
troškou skořice a spoustou kokosového mléka.
Mandazi se musejí dělat na připáleném oleji.
Aby chutnaly dokonale,
musíš dodat ohromně, nesmírně důležitou přísadu.
- Lásku. - Lásku.
Byla to vědma. Na každou situaci měla životní moudro.
Lillian, v životě je důležité, co děláme pro ty, jež milujeme.
Lillian, nenech ze sebe od mužů dělat blázna, protože to budou zkoušet.
Lillian, když se rozhodneš zariskovat, hraj vabank.
Když máme štěstí, každý z nás má v paměti kuchyň.
Teplo a chuť pokrmu vařeného s láskou.
Bez ohledu na to, kdo jsme, odkud jsme,
ať jde o sporák, nebo o železnou pánev, všichni jsme obdaření tímto dědictvím.
Když máme štěstí.
Nezbylo nic než ta pánev.
Tu máš, zlato.
Lillian, když budeš na pokraji sil, požádej o pomoc bohy.
Apollo, já ti nikdy mandazi nepřipravila. Proč?
Chtěla jsem, abys měl rád běžnou americkou stravu.
Abys zapadl s jídelníčkem z hamburgerů,
hotdogů a sendvičů s arašídovým máslem.
Ale dělala jsem je s láskou.
Vím, cos udělala...
Přichází bouřka.
Teče! Kýbl!
Teče stropem, Lestere. Mám hosta.
JSI, KDE MUSÍŠ BÝT
Tak jim teď říkáme?
Musíš počkat, Angelico. Tvůj čas přijde.
To jseš celej ty, Lestere. Všechno má čas.
Hlavně se nepředři.
Si tu savais, cher.
Vím, co to znamená, šmejde.
- Chci děti. - Co prosím?
Chci být dobrý manžel a skvělý otec.
Myslím, že bych to zvládl. Opravdu.
Tu máš, zlato.
Kdysi rady předávala jedna žena druhé.
Ze studnice vlastních znalostí. Jak máme tuhle tuze těžkou věc dělat.
Já se obracela na svou matku. Vedla mě.
A ona se předtím obracela zase na svou matku.
Nepřetržitý řetězec informací. Dozadu a dozadu a dozadu.
Lillian.
Když jsem potkala tvého tátu, bylo to až magické.
Přišli jsme ze vzdálených končin, já z Ugandy a on ze Syracuse,
abychom se zamilovali v New Yorku.
Oprava.
Tvého tátu jsem milovala.
Oprava.
Nedokážu říct, jaké je prožívat romantickou lásku.
Nikdy jsem nepocítila pravé štěstí ani radost.
A mravenčení v břiše, o kterém lidi mluví? To jsem taky nikdy necítila.
Jen prázdná místa.
Ty mezery vyplňoval pouze můj syn.
Věř mi, vím, že to nebylo dobré, Apollo.
Všechen ten tlak přenášet na dítě.
Navalit na tebe veškerou svou lásku.
Milovat tě víc, než kdy můžu milovat sebe.
A občas...
zároveň nenávidět tu tíži lásky k tobě.
Ale o takových věcech my matky nesmíme mluvit.
Boží zásah.
Zármutek, smutek, výčitky.
Úzkost z péče o dítě.
Jsem dost dobrá?
Jsi brouk zakořeněný v mojí mysli.
A připadá mi, že být matkou už nikdy znovu nedokážu.
Můžu být dost dobrá matka?
Stejně si nemůžeš vybírat.
Protože, chlapče, já jsem to jediné, co máš.
Ovšemže jsem měla naděje a sny.
Nepřejeme si snad každý něco, když padá hvězda?
Já všechny své sny dala tobě.
Tak. Než ti řeknu, co ti říct nechci, nejprve ti ho přiblížím.
Měl v duši hluboké šrámy od matky, která ho nenáviděla.
Když na to vzpomenu, pomyslně ho objímám.
Táta byl horší.
Ale přes zradu matky se nikdy nedokázal přenést.
Mělo to být varovné znamení.
Já byla slepá.
Táta tě miloval horlivě, ale zároveň ho uspokojovaly
činy a jiné světy, které se tě netýkaly.
- Žárlila... Žárlím na to. - Důstojníku Weste, blahopřeji
a děkuji za skvělou službu.
Táta schovával plno věcí.
Věci, věci, plné krabice.
Jako jakýsi důkaz, že vede smysluplný život.
Vyplňovaly prázdnotu po rodičích, co ho nemilovali.
Prý jsme předurčeni opakovat dané vzorce.
A tadá, vybral si ženu, která ho taky nemilovala.
Ale potřebovala jsem ho.
Aby zakryl mou chybu.
Kolikrát jsem se na něj zadívala a pomyslela si: „Nenávidím tě.“
A jindy to byl chlap, kterého jsem si vybrala.
Vem totiž jed na to, že jsem věděla, že tě bude milovat.
Přehlížela jsem ta instinktivní varování,
že s ním něco není v pořádku.
Něco.
Neviděla jsem ty záchvěvy, co vedly k zemětřesení.
Neviděla jsem důvody, proč si vybral mě.
Jako ulité.
Překvapuje tě to?
Říkal mi...
Rozčiluješ mě tak moc, že chci mlátit do zdí, až si rozdrtím klouby!
Taky mi říkal...
Vnášíš do mého života takovou zář, až jsem oslněný.
Každodenní život se odehrával někde mezi těmihle dvěma póly.
Zkurvený město na baterky. Na co sakra platíme daně?
Tys v životě nezaplatil ani cent.
Paní!
To je něčí syn.
Já vím.
Kdo hraje kterou roli?
A proč?
Děkuju. Bojím se tmy.
Vždycky přijde ráno.
Začínal jsem si myslet, že neexistuju.
Je tohle ráj?
Přesný opak.
Chci vrátit peníze.
Nebudu platit za pokoj s dírama ve stropě.
Světlo a teplo od svíček?
Nikde jinde tě nenechají, Angelico.
Jdi do prdele, Lestere. Jdi do prdele i s tím zasraným hotelem.
Kde je tvá máma?
V Massachusetts.
Sem už nepáchnu.
Abys věděl, přesunu si živnost do hotelu Duchess.
- Mně chybět nebudeš. - Tohle je ráj švábů a krys.
Tady se člověk akorát otráví vdechováním feťáckýho čoudu a plísně.
Služby nulový. Sem se chodí umřít.
- Neodejde. - Je to hovnotel.
To je moje hodnocení. Nula hvězdiček! Nula, ty kriple!
Tam, odkud pocházím, když onemocníte, rodina se o vás postará.
Tam, odkud pocházím já, upalovali čarodějky.
Jak jsi skončil tady?
Série špatných rozhodnutí.
Neměl bys tu být sám.
Tak dlouho už jsem nespal.
Když já nemůžu spát, představuju si, že má postel je loď.
A ta loď je unášena na moře.
Musím ležet přímo uprostřed, Nesmí mi viset končetiny přes okraj,
jinak by mohl vyskočit žralok a urvat mi nohu nebo ruku.
To nezní příliš odpočinkově.
Možná ne.
Proč tu stále jsi?
Vím, cos udělala.
Nechceš trochu vody?
Nebo něco?
Stýská se mi po mámě.
Dnes v noci umřu.
Já taky.
Přijel jsem s Billem.
Řekl jsem mámě, že si jedeme prohlédnout město.
A Bill řekl ženě, že jede pracovně.
Slyšeli jsme o nemoci, co postihuje naše lidi.
Bill měl strach.
Neřekl jsem mu, že se mi začalo dělat špatně.
Hůř, protože jsme měli lístky na Lenu.
Třetí řada. Hned vepředu.
A představa, že neuvidíme její „Stormy Weather“, je hrozná.
Konec snu se blížil tak jako tak.
A nevidět ji by znamenalo, že to bylo celý k ničemu.
Všechen ten hněv, ukrývání a zmatení.
Přijeli jsme autobusem.
Lidem nejspíš připadal jako můj táta.
Pak se to stalo.
Bylo to fakt náhlý, jako změna počasí.
Kašel se zhoršil a lidi na mě začali koukat s opovržením.
Měl jsem horečku a kapal ze mě pot.
Viděl jsem mu to na očích.
Jsou to dva měsíce. Bydleli jsme na pěkném místě a pak volala jeho žena.
Mimořádná událost. Musel zpátky, ale měl se vrátit.
Měl se včas vrátit kvůli Leně.
A když nedorazil...
Rozházel jsem pokoj jako sjetá rocková hvězda
a hledal ty lístky.
Nemohl jsem je najít.
Neměl jsem moc peněz. Pořád jsem měl výpadky.
Vím, že jsem měl využít, co mi zbylo. To jsem měl.
Měl jsem nasednout na autobus domů. Ale nedokázal jsem to.
Nešlo to.
Nemohl jsem to udělat mámě.
Jak by ji to asi zasáhlo.
Vidět to dokonalé tělo, které přivedla na tento svět,
odporné a zdevastované.
Našel jsem si tohle a zbytek peněz dal Lesterovi.
Chápu, že má ženu a tak.
Chápu to.
Ale přeju si,
abych mohl...
Je mi jedno, jestli to skončí v tomhle pokoji.
Ale přeju si ji vidět zpívat „Stormy Weather“.
Tak rád bych měl před očima ten obrázek...
abych si ho mohl v úplně poslední chvíli prohlédnout.
Chápeš?
Představovat si, jak Lena drží poslední tón
a zatahuje se opona.
Spi sladce.
Ne. Nemodlila se.
Není to můj bůh.
Angelico!
Pomoz mi.
- Vypadni! - Pusť.
- Nepleť se do toho.
Už tě nikdy nikdo neuvidí.
- Budeš... - Zaplatil jsem.
...nacpanej v kufru na dně řeky. Vstaň!
- Vstaň! - Hej.
No tak. Dělej.
Hej. Kámo! Polož to!
Dám ti šanci vypadnout.
Jestli ji nevyužiješ, vidíš ten flek na stěně?
Nic víc po tobě nezbyde.
Teď jdi! Běž!
Angelico. Dobrý.
Už dobrý. Jsem u tebe.
Dobrý. Je pryč.
Držím tě.
Kdo mě přijde najít?
Neexistuju.
Existuješ. Dívám se na tebe. Jsi, kde musíš být.
Držím tě. Držím tě.
JESTLI HLEDÁŠ ZNAMENÍ, TOHLE JE ONO.
Co by se s ní stalo?
Co by řekla Apollovi?
Jak by mu to řekla?
Jdu si pro tebe!
Kdo ti pomůže střílet na koš?
Kdo tě naučí pravidla amerických sportů?
Umím stavět hrady z písku.
Vyměňovat žárovky.
Vyndávat pavouky z vany.
Ale vlastnoruční výrobky na Den otců do školy?
Co když se mi něco stane?
Co když v noci umřu?
Nikdo pro tebe nepřijde.
Protože nikdo neví, že jsi sám.
Jak říct dítěti, že se jeho táta už nevrátí?
Apollo, měls pocit, že tě nechtěl,
ale bylo to přesně naopak.
Chtěl tě příliš.
Vnášíš do mého života takovou zář, až jsem oslněný.
Vysvětlení.
Potřebuju vysvětlení.
Ten den bylo hrozné horko.
A vlhko.
Jeli jsme tramvají na Roosevelt Island udělat si piknik u vody.
Tuňákový salát.
Kapku nuda, co?
Cos říkal?
Nic.
To bylo poprvé, kdy neřekl nic jako: „Lillian, jsi tak krásná.“
„Lillian, ty jsi růže mezi trním.“
Víš, že celý tenhle ostrov býval cvokhaus?
- Ne. - No jo.
A teď samý luxusní byty.
Asi tam straší.
Vidíš tam ten maják?
Ten svítil na cestu lodím přivážejícím cvoky.
Ty jsi taky pěknej cvok.
Jsi vyšinutá.
Můžu tě tam nechat zavřít.
Kdysi dávno tam manželé nechávali zavřít manželky za věci, jako jsou masturbace,
menstruační problémy nebo i kouření.
Jenže to moc vtipný není, viď?
Když jsi jedna z nich.
Čtení románů, týrání manželem, lenost,
politický rozruch, astma, špatná společnost.
Hele, kdyby se něco takovýho přihodilo tobě, nikdo by se to nedozvěděl.
Tvoje rodina nebo tak. Protože jsou všichni mrtví.
Fakt smutný.
Znělo to jako výhrůžka.
A ve mně se cosi uzavřelo.
Je to moje vina...
že jsem neposlouchala řeči nad tuňákovým salátem
na břehu Roosevelt Islandu.
Jeho i jejich.
Blíží se bouřka.
Kdybych tě mohla něco naučit,
tak hledat znamení.
Řekl...
Ty neexistuješ.
Co prosím?
Začala jsem žít ve strachu.
On ale doopravdy neudělal nic špatně.
Apollo, to si uvědom.
Až dokud neřekl...
Apollo konečně usnul.
Ťuk, ťuk.
Kdo tam?
Banán.
- Když mi bylo smutno... - Kdo?
- Ťuk, ťuk. - ...rozesmával mě.
- Kdo? - Banán.
- Kdo? - Byl vtipný a milý.
Kdo tam?
Pomeranč.
Pomeranč kdo?
Pomeranč, žádnej banán.
Hele, Lillian.
Budu tě znát, dokud nenatáhneme brka.
Proč mi to zní jako výhrůžka?
Našel účtenku a udeřil na ni.
Horem dolem přísahala,
že neví, kde se ta účtenka z Hotelu Elk na deváté a dvaačtyřicáté vzala.
- Chodíme spolu chvíli. - Nevím, co to je.
Pletky v tom ohavném hotelu?
To je k smíchu.
Podezíral jejího šéfa.
Charles Blackwood.
To tak.
Aby trávila čas na místě, jako je tohle,
s mužem, jako je tenhle.
Je ženatý.
A má dvě děti.
Fakt, jo? Nevíš toho o něm nějak moc?
Na pracovním stole má jejich fotky.
Začal jsi říkat, že klepal na dveře.
Ťuk, ťuk.
V tvých dvou měsících jsem šla do práce. Musela jsem.
Byla jsem uštvaná, jak tě v noci krmím, pak jdu do práce a pak domů.
Rozčílila jsem se.
Nadávala jsem mu.
Stáhla jsem se.
Naplánovala jsem si útěk.
Apollo, jestli někdy budeš mít dítě,
nejkrutější, co mu můžeš udělat, je vyrvat ho matce chvíli po porodu
a donutit ji vrátit se do práce.
To nikdy neudělej. Jestli nechceš, aby se zbláznila.
Ťuk, ťuk!
Šli jsme od sebe.
To je zřejmé.
A teď ho vidím ve všech barvách.
Teď jseš nahraná.
- Vzbudíš moje dítě. - „Moje dítě?“
Děsila jsem se, že mi tě vezme. A už tě nikdy neuvidím.
Všechno se zdálo ztracené.
Je Američan. Pro to bych vraždila.
Má veškerou moc.
Jsi jako moje matka.
To zabolelo.
Tuhle jizvičku jsem si přidala do sbírky ostatních jizev a zpanikařila.
Mluvil se mnou tak obezřetně, protože byl přesvědčený, že jsem blázen.
Musel tomu uvěřit, aby mohl odstranit mě a vzít si tebe.
Ráda bych řekla:
Jdi do prdele! Kdo si myslíš, že jseš?
Ale to nešlo.
Ráda bych mu jednu vrazila,
jenže je to Američan.
Nikdo ti nepomůže. Rozumíš?
Nikdo si pro tebe nepřijde, protože už tě nikdo nemiluje.
A pak propuklo zemětřesení.
Přišel tě navštívit. Byla sobota. A našel tu účtenku z hotelu.
Nedovedu si představit, kde ji našel, leda by ji sám narafičil.
Zuřil, i když už jsme ani nebyli spolu.
Byl úplně mimo.
Naběhla mu žíla na krku. Z očí mu šlehaly plameny.
Říkal, že když mě nemůže mít on, tak nikdo.
Mýho syna nebude vychovávat cizí chlap!
- Tvého syna? - Mýho syna. Dám tě k soudu.
Zničím tě, Lillian.
Řekni sbohem. Je po všem.
To bych nikdy! Nemohla bych! A nikdy se to nestalo!
Kdy bych vůbec našla čas?
Co myslíš, že by mi spaní se šéfem přineslo?
Lhářko!
Jsi čarodějka, Lillian.
Vystupuješ jen tak, jak chceš být vnímaná!
A pak jsem jednou přišla domů.
Koupila jsem ti Happy Meal.
Vždycky jsi nejdřív vyjedl hranolky.
Přišla jsem domů...
a uviděla něco, co z paměti nevymažu.
Tak jsem zhasla.
Naše postel byla loď, když jsme nemohli spát.
Ale to ty, Lillian, to tys byla žralok.
Policajt?
Jako na potvoru bílý americký policajt?
Za to, co udělala, by ji upálili. Vymazali by ji.
Jseš zasraná lhářka!
Ale je to Američan.
Jako ženy před ní a čarodějky před nimi.
Jdu si pro tebe!
Odpověď zní ne.
Nikdy nebudu dost dobrá.
Nejsem máma, jakou jsem chtěla být.
Co jsem ti sebrala, synku.
Mami!
Co jsem vymazala.
Jsem taková máma, jak říkal...
Jsem taková máma...
- Máma... - Hej!
Ne.
Takhle Lillianin příběh neskončí.
Vešla a zavřela okno.
Jaká drzost, požádat někoho, ať vás seškrábne z chodníku.
Nemůžu.
Vešla dovnitř. Ach, Bože.
Kdo jste?
Dějí se zlé věci.
Ale za ten skok nestojí nic.
Brian West nevyhraje!
Je to duše temné noci.
Lillian ztratila vztah k jakékoli vyšší moci.
Temná noc si žádá duchovní reakci.
Vy jste Bůh?
Bůh coby žena?
Já to vím.
Přišla jste mě potrestat?
Lillian, když budeš na pokraji sil,
požádej o pomoc bohy.
Myslíš, že zasloužíš trest, Lillian?
Neměla jsi ten pocit vždycky?
Protožes utekla.
Protože jsi přežila.
Protože jsi manželovi i dítěti lhala?
Za vše, cos provedla?
Zasloužíš trest?
Uvěřím.
Slibuju, že budu věřit.
Zdrávas Maria, milosti plná.
Pán...
Požehnán jest...
Tuhle neznám.
Že chceš zanechat syna na světě samotného?
Zasloužíš trest?
Uzavřu s vámi dohodu.
Prosím, udělám cokoli.
Přišla jste mi říct, co dělat?
Lillian se honilo hlavou, jestli je někde další žena
na kolenou,
jak uzavírá dohodu pro syna, který ležel v pokoji 200?
Neodejdu.
Jsem jeho matka.
To je jediné, co musím.
Budu dobrá matka.
Slibuju.
Budu nejlepší, jaká dokážu.
Udělám cokoli.
Když mě z toho necháte vyváznout.
Když to nějak zametete pod koberec.
Dohody, které uzavíráme,
jsou opravdové.
Lillian ovšem nevěděla, že za 35 let od tohoto dne
Apollo Kagwa zaplatí za obchod, který jeho matka v tomto pokoji uzavřela.
MILOVANÝ SYN
Co jste to řekla?
Nic.
Bohové si svůj dluh vyberou.
Budeš nacpanej v kufru na dně řeky.
A pak to Lillian došlo.
Odpověď na její problém byl v tomhle pokoji celou dobu.
Nemusela se zpovídat.
Ani volat policii.
Nemusela to říkat Apollovi.
Může to sprovodit ze světa úplně sama.
Vím, cos provedla. Vím to.
Koukej mlčet!
Nevyhraješ, ty hajzle.
Lillian si uvědomila,
že se to vůbec nikdo nemusí dozvědět.
Nikdy.
Udělala to pečlivě, důkladně.
Rozhodla se zariskovat.
A hrála vskutku vabank.
Ale přes všechny ty řeči
Brian neměl nikoho, komu by záleželo na tom, jestli je živý nebo mrtvý.
Není nic, co bychom neudělali...
...pro ty, jež milujeme.
Lillian si vzpomněla na dávný slib.
Který už zapomněla, že dala.
Nikdy nedopustím, aby se ti něco stalo.
Budu tě chránit tělem i duší.
Každou molekulou.
A ten slib dodržela.
Byla matkou, jakou přísahala být.
A podívej, slunce už vychází.
Je čas opět rozsvítit světlo.
JESTLI HLEDÁŠ ZNAMENÍ, TOHLE JE ONO.
Lillian konečně věřila, že vše bude lepší,
než tomu bylo ode dne, co vkročila na půdu této země.
Cítila se jako Američanka.
TAHLE POHÁDKA začíná roku 1968 během stávky popelářů.
V únoru pracovníci komunálních služeb New Yorku
osm dnů v kuse odmítali odvážet odpadky.
Sto tisíc tun smetí zaplnilo chodníky
a zaplavilo ulice.
Krysy závodily s ranními běžci.
Vzduch prosytil kouř.
- Těch pět obvodů bylo odsouzeno ke zkáze... - V
Pro upřesnění se hodí uvést, že Lillianino první a jediné dítě
bylo počato v nádherném oparu roku 1977.
V Americe dějiny přepisujeme tím, že je vymazáváme.
Dějiny však nezůstanou pohřbené,
dohody nelze odvolat.
A bohové si vyberou svou odměnu.
Překlad titulků: Jiří Sailer