NORD SYD ØST VEST, HVOR HAR LILLE BRIAN HJEMME BEDST?
BASERET PÅ VICTOR LAVALLES ROMAN
I USA omskriver vi historien...
...ved at slette den.
Hvad laver du? Stop! Skøre kælling!
Du skal låses inde!
Hvad laver du?
Du skal fandeme låses inde!
Lad mig være! Vil du ikke nok?
Værsgo, skat.
Det er Apollo. Læg en besked.
Jeg har ringet i tre dage.
Jeg ved ikke, hvor du er, Apollo. Jeg ved ikke, hvor du er.
Folk skyller bogstaveligt talt ind over New York.
The Elk Hotel har eksisteret i over 100 år.
Det blev bygget til immigranter, der kom via Ellis Island.
Jeg er her for at ophæve en aftale.
Et hundrede år er en amerikansk succeshistorie...
...når man tager i betragtning, at det er det værste hotel i verden.
...en Mozart-symfoni er blevet fundet.
Statsbiblioteket i Bayern, hvor det blev fundet,
fortæller, at den færdige symfoni blev nedfældet af Mozarts far
for at spare udgiften til en nodeskriver.
Den nyligt opdagede symfoni bliver fremført offentligt 17. maj
- ved en koncert i Bayern. - Han har givet dig en omgang.
Eksterne efterforskere prøver stadig at få bekræftet
dokumentets ægthed.
Men en talsperson for biblioteket...
Jeg kan huske det her.
Hvor længe?
Alt det her.
- Hvor længe? - Jeg vil gerne have værelse 205.
Nej, nej. Se på priserne.
PRISER - MINIMUM TO TIMER KUN KONTANT
Hele natten.
- Hele natten? - Lester var træt.
I 20 år havde han siddet i receptionen.
Hans opgave var at skelne bandemedlemmer og mordere
fra ludere, pushere, kunder og alfonser.
Han havde set bander føre krig lige uden for døren.
Teenagere... Næ, børn, meningsløst dræbt på fortovet.
Hvor længe?
Først var han gået ud og havde skrubbet på cementen.
Nu var den rustrød.
Femoghalvfjerds.
Bandemedlemmer og mordere blev nægtet et værelse.
Du får din kvittering, når du tjekker ud.
Alle andre var velkomne.
Selvfølgelig var hans evner til at skelne ikke altid gode nok.
Som dengang en transkvinde blev kvalt,
gemt under sengen i en kjole med guldpailletter
og først blev fundet to uger senere.
- Hvor mange er I? - Kun mig.
Nå, du er alene?
Ingen hentede hende. Hun blev kremeret uden navn.
Alene.
Der er århundreder af navne i den bog.
Der er storm på vej.
Ja.
Undskyld, men man flytter sig for en dame.
Vi rollebesætter vores drømme som et skuespil.
Hvem udfylder rollerne, så vi kan gøre det ubevidste bevidst?
Hvem spiller rollerne?
Og hvorfor?
Hey! Rør det ikke. Det er smitsomt.
Lillian havde ikke brug for Apollos tilgivelse.
Hun havde brug for sin egen.
Og den befandt sig bag denne dør.
1981 var et blodigt år i New York.
Ikke engang Lillian kunne undslippe volden.
Hun havde set noget den dag.
Nej, far!
Noget, hun aldrig kunne glemme.
Far! Nej!
Og det havde forandret hende endnu engang.
Jeg ved, hvad du har gjort, Lillian. Jeg ved det.
Så du har virkelig tænkt dig at lade mig vente?
Ja. Du gør mig skør. Ved du godt det?
Ja, skat. Ja.
Vi ses.
Hun havde været her før. Den forfærdelige nat for længe siden.
Dette værelse gemte på en hemmelighed, hun svor, hun aldrig ville fortælle.
Men hemmeligheder vil frem, og prisen skal betales.
JANUAR 1988
Det var din fars kasse.
Nogen har sat den ved døren.
NÅR DU TROR PÅ TING, DU IKKE FORSTÅR,
LIDER DU
Fortæl mig noget andet.
Hvad skal jeg fortælle?
Man ved ikke noget, før man ved alt.
Så må det blive alt.
NÅR DU LÆSER DETTE, ER JEG VÆK
Det var ufatteligt, hvad hun var blevet til.
Hvad nu, Lillian?
Hvad nu, Lillian? Hvad nu?
Fortæl mig din historie, og jeg skal sige dig, hvem du er.
Det skulle ikke blive sidste gang, hun holdt en døende mand.
Hvis du går op i tal, er det her første gang ud af tre.
Det er en rystelse før skælvet.
En person, der vrister sig fri
og skaber en seismisk forandring i en familie og i jorden.
Men hvad er prisen for frihed?
Havde hun ansvaret for alt, der var sket, efter hun flygtede fra Uganda?
Kunne hun have ændret sin families kurs,
hvis hun var blevet?
Men hun var taget af sted.
Og så havde Slagteren taget magten fra Obote
og udsat hendes folk for en massakre.
- ...de skal dø. - De var alle væk nu.
Hvilken gud ville lade folk lide på den måde?
Hvilken gud ville føre hende hele den vej for at straffe hende nu?
Ikke min gud.
Arthur.
Lillian havde længe vidst,
at der var ting lige her, der var mere ægte end Gud.
Hun huskede håbet.
Det utæmmelige håb om, at alt kunne blive anderledes i USA.
New York havde åbnet en sprække i hende, og lyset var trængt ind igen.
Hun fandt plads til at drømme.
Hendes bedstemor havde altid sagt, hun havde en dejlig stemme.
Måske kunne hun blive loungesanger i en glitrende kjole
og synge sentimentale sange i en støvet bar.
Måske ville hun møde nogen, blive forelsket og få en masse børn.
USA, det forjættede land.
Apollo, jeg elskede stedet. Jeg troede på det.
Jeg kunne se, hvad USA gerne ville være, og jeg ville dø for at være amerikaner.
Men for det meste
fik det mig til at føle, at jeg skulle være mindre.
Jeg skulle passe på mine ord og mine smil. Jeg måtte ikke blive for stor eller vred.
Kan du ikke se det?
Det måtte ikke være synligt.
Det er ikke vores barn!
Apollo, har jeg sagt, at jeg elsker dig ofte nok?
Jeg har begået fejl, men du er ikke en af dem.
Men jeg klyngede mig til dig, selv om du var ung.
Mine egne... problemer.
Nervøsitet.
Frygt.
Bliv ikke stor. Tal ikke højt.
Sig ikke vittigheder. Men vær heller ikke for alvorlig.
Tiltræk dig ikke opmærksomhed.
Bliv ikke rasende i butikken.
Gør det ikke.
Apollo, da du var fire, vidste du allerede, hvordan det var at leve i frygt.
Da jeg var fire, var det bedste, jeg vidste,
at finde bedstemor udenfor, lænet ind over en stor jerngryde med mandazi-brød.
Har du aldrig smagt dem? Bløde, luftige doughnutskyer.
Stærke og krydret med lidt kardemomme,
lidt kanel og en masse kokosmælk.
Man kan ikke lave mandazi uden at brænde sig på olien.
For at det skal smage perfekt,
skal den allervigtigste ingrediens tilføjes.
- Kærlighed. - Kærlighed.
Hun var et orakel. Hun havde livsvisdom til hvert et øjeblik.
Lillian, det vigtige i livet er, hvad vi gør for dem, vi elsker.
Lillian, tillad ikke mænd at gøre dig skør, for de vil forsøge.
Lillian, hvis du beslutter at spise en hund, så spis en fed en.
Hvis vi er heldige, husker vi alle et køkken.
Varmen og aromaen fra noget, der bliver tilberedt med kærlighed.
Uanset hvem vi er, eller hvor vi er fra,
om vi har komfur eller jerngryde, har vi alle den arv.
Hvis vi er heldige.
Gryden er alt, der er tilbage.
Værsgo, skat.
Lillian, bed ånderne om hjælp,
når du har brugt alle dine kræfter.
Apollo, jeg lavede aldrig mandazi til dig. Hvorfor ikke?
Fordi jeg ville have, du skulle spise almindelig amerikansk mad.
Jeg ville have, du skulle passe ind med din kost bestående af mac and cheese,
hotdogs og toastbrød med peanutbutter og syltetøj.
Men jeg lavede dem med kærlighed.
Jeg ved, hvad du har gjort...
Der er storm på vej.
Læk! Spand!
Det pisser ned gennem taget, Lester. Jeg har sgu en gæst.
DU ER LIGE, HVOR DU SKAL VÆRE
Nå, er det, hvad vi kalder dem nu?
Vent, til det er din tur, Angelica. Jeg kommer, når jeg kommer.
Ligesom dig, Lester. Du kommer, når du kommer.
Tag dig endelig røvgod tid.
Si tu savais, cher.
Jeg ved godt, hvad det betyder, narrøv.
- Jeg vil have børn. - Hvabehar?
Jeg vil have muligheden for at være en god mand og far.
Jeg tror godt, jeg kan.
Værsgo, skat.
Det var engang råd, der blev videregivet fra kvinde til kvinde,
hentet fra hendes kilde af viden om, hvordan vi klarer denne meget svære ting.
Jeg rækker tilbage til min mor...
...og hun holder mig i hånden
og rækker tilbage til sin egen mor.
En menneskekæde af viden, bagud, bagud, bagud.
Lillian.
Der var beskadiget magi i luften, da jeg mødte din far.
Vi stammede fra fjerne steder. Jeg fra Uganda, og han fra Syracuse,
så vi kunne forelske os i New York.
Rettelse.
Jeg elskede din far.
Rettelse.
Jeg ved ikke, hvad det vil sige at være forelsket.
Jeg har aldrig oplevet ægte lykke eller tilfredshed.
Sommerfuglene i maven, som folk snakker om, har jeg aldrig mærket.
Kun tomme huller.
Kun min søn har kunnet fylde de huller.
Jeg ved godt, at det heller ikke var godt, Apollo.
At lægge så meget pres på et barn.
At besvære dig med vægten af al min lykke.
At elske dig mere, end jeg kan elske mig selv.
Og nogle gange...
...også at hade byrden ved at elske dig.
Men den slags må vi mødre ikke tale om.
Den guddommelige ubelejlighed.
Sorgen, bedrøvelsen, fortrydelsen.
Angsten for at skulle tage sig af et barn.
Er jeg nok?
Du er en begravet mide i min hjerne.
Det går op for mig, at jeg aldrig nogensinde holder op med at være mor.
Kan jeg være mor nok?
Nu har jeg intet valg.
For jeg er alt, hvad du har, knægt.
Selvfølgelig havde jeg håb og drømme.
Ønsker vi ikke alle, når vi ser et stjerneskud som børn?
Jeg gav dig alle mine drømme.
Før jeg fortæller det, jeg ikke har lyst til, så lad mig give ham baggrunden.
Han blev dybt såret af en mor, som hadede ham.
Når jeg tænker på det, knuger jeg ham i mit sind.
Faderen var værre.
Men hans mors forræderi kom han aldrig over.
Det burde have været et rødt flag.
Jeg var farveblind.
Din far elskede dig højt, men han fandt også tilfredsstillelse
i bedrifter og andre verdener, der ikke inkluderede dig.
- Det var... Det misunder jeg ham. - Tillykke, betjent West,
og tak for en fremragende optræden.
Din far beholdt en masse ting.
Ting, ting, ting, masser af ting.
Som om ting var bevis på, at hans liv var meningsfuldt.
Tingene fyldte tomrummet fra hans forældre, der ikke elskede ham.
Man siger, vi er forudbestemt til at gentage vores mønstre.
Og derfor valgte han en kvinde, der heller ikke kunne elske ham.
Men jeg havde brug for ham.
Jeg havde brug for, at han dækkede for mine fejl.
Der var tidspunkter, hvor jeg så på ham og tænkte: "Jeg hader dig."
Andre gange var han fyren, jeg havde valgt.
For jeg vidste, at han ville elske dig.
Jeg lukkede øjnene for alle advarselssignalerne,
som viste, at der var noget galt med ham.
Noget.
Jeg så ikke de små revner, der førte til sammenbruddet.
Jeg kunne ikke se grunden til, at han valgte mig.
Den passer perfekt.
Der kan man bare se.
Han siger...
Du gør mig så vred, at jeg vil smadre væggen, til mine fingre er pulveriserede!
Han sagde også...
Du lyser så stærkt, at jeg bliver blændet.
Vi levede hver dag mellem de to ekstremer.
Forpulede elendige lorteby. Hvad fanden betaler vi skat for?
Du har aldrig betalt en øre i skat.
Dame!
Det er nogens søn.
Det ved jeg.
Hvem udfylder rollerne?
Og hvorfor?
Tak. Jeg er bange for mørket.
Det bliver altid morgen.
Jeg begyndte at tro, jeg ikke eksisterede.
Er jeg i Himlen?
Tværtimod.
Jeg vil have pengene tilbage.
Jeg betaler sgu ikke for et værelse med hul i loftet.
Lys og varme fra stearinlys?
Ingen andre vil have dig boende, Angelica.
Rend mig, Lester, og din forpulede parodi på et hotel.
Hvor er din mor?
Hun er i Massachusetts.
Jeg er færdig med det her sted.
Jeg flytter forretningen til The Duchess.
- Jeg vil ikke savne dig. - The Elk Hotel er et helle
for kakerlakker og rottelort.
Hvis man bliver syg på The Elk,
er det af narkorøg og skimmelsvamp.
Her er nul service. Man kommer her for at dø.
- Hun smutter aldrig. - Det her er ha-tel.
Her er min anmeldelse: Nul stjerner! Nul stjerner, dit røvhul!
Hvor jeg kommer fra, tager familien sig af en, når man bliver syg.
Hvor jeg kommer fra, brændte de engang hekse.
Hvordan endte du her?
En lang række fejltagelser.
Du brude ikke være alene.
Jeg har ikke sovet i evigheder.
Når jeg ikke kan sove, lader jeg, som om min seng er en båd.
Og som om sengen driver til havs.
Jeg skal ligge lige i midten uden nogen lemmer ud over kanten,
for ellers kan en haj springe op og snuppe en fod eller en arm.
Det lyder ikke særlig afslappende.
Måske ikke.
Hvorfor bor du her?
Jeg ved, hvad du har gjort.
Skal jeg hente noget vand til dig?
Eller noget andet?
Jeg savner min mor.
Jeg dør i nat.
Også jeg.
Jeg kom sammen med Bill.
Jeg fortalte min mor, at vi var en flok på sightseeing.
Og Bill fortalte sin kone, det var forretninger.
Vi havde hørt om noget, der påvirkede vores slags.
Bill var bange.
Jeg fortalte ham ikke, at jeg var begyndt at få det dårligt.
Eller dårligere, fordi vi havde billetter til en koncert med Lena.
Tredje række. Helt oppe foran.
Tanken om ikke at opleve hende synge "Stormy Weather."
Drømmen var alligevel ved at slutte,
så ikke at se hende ville gøre det hele meningsløst.
Al vreden, hemmelighedskræmmeriet og forvirringen.
Vi ankom med bus.
Folk må have troet, han var min far.
Så skete det.
Det var meget pludseligt. Som et vejrskifte.
Hosten blev slem,
og folk stirrede på mig med foragt.
Jeg havde feber, og sveden dryppede af mig.
Jeg kunne se udtrykket i hans ansigt.
Det er to måneder siden.
Vi boede et rart sted, og så ringede hans kone.
En nødsituation, så han var nødt til at tage hjem. Men han ville komme tilbage.
Han ville komme tilbage i tide til at se Lena.
Og da han ikke gjorde det...
Så splittede jeg værelset ad som en stiv rockstjerne
for at finde billetterne.
Jeg kunne ikke finde dem.
Jeg havde næsten ingen penge. Jeg blev ved med at miste bevidstheden.
Jeg ved godt, jeg skulle have brugt, hvad jeg havde.
Det ved jeg godt.
Jeg skulle have taget en bus hjem.
Men jeg kunne ikke.
Jeg kunne ikke.
Jeg kunne ikke gøre det mod min mor.
Tænk, hvad det ville gøre ved hende.
At se den perfekte krop, hun havde bragt til verden,
hel forrådnet og ødelagt.
Så jeg fandt det her sted, og jeg gav Lester resten af mine penge.
Jeg ved godt, han har en kone og sådan.
Det forstår jeg godt.
Men jeg ville ønske...
Jeg ville ønske, jeg kunne...
Jeg er ligeglad med, at det hele er gået til det her værelse.
Men jeg ville ønske, jeg kunne have set hende synge "Stormy Weather."
Jeg ville ønske, jeg havde det billede i hovedet...
så jeg kunne se det for mig i det allersidste øjeblik.
Forstår du, hvad jeg mener?
Hvis jeg kunne forestille mig Lena holde den sidste tone,
mens tæppet går ned for sidste gang.
Sov godt.
Nej. Hun ville ikke bede.
Ikke min gud.
Angelica!
Hjælp. Hjælp mig.
- Hey! Skrid herfra! - Giv nu slip.
- Giv slip på hende. - Det kommer ikke dig ved.
Ingen får dig nogensinde at se igen.
- Du kommer til at ligge... - Jeg betalte.
...i en kuffert på bunden af en flod. Op med dig!
- Op med dig! - Hallo!
Hey, du. Hold nu op.
Halløj, makker! Fjern den!
Du får en chance for at smutte.
Hvis du ikke griber den... Kan du se den plet på væggen?
Så lidt vil der også være tilbage af dig.
Smut så! Skrid!
Angelica. Så, så.
Så, så. Jeg er her.
Så, så. Han er væk.
Jeg er her.
Hvem vil finde mig?
Jeg eksisterer ikke.
Jo, du gør. Jeg ser på dig. Du er, hvor du skal være.
Jeg passer på dig.
HVIS DU LEDER EFTER ET TEGN, ER DET DÉT HER.
Hvad ville der ske med hende?
Hvad skulle hun sige til Apollo?
Hvordan skulle hun fortælle ham det?
Jeg kommer efter dig!
Hvem skal hjælpe dig med at ramme kurven?
Hvem skal lære dig reglerne i amerikanske sportsgrene?
Sandslotte kan jeg finde ud af.
Skifte elpærer.
At fjerne edderkopper fra badekar.
Men sløjdprojekter på Fars Dag i skolen?
Hvad, hvis der sker mig noget?
Hvad hvis jeg dør i løbet af natten?
Så vil ingen komme og hente dig.
For ingen ved, at du er alene.
Hvordan fortæller man et barn, at hans far ikke kommer tilbage?
Apollo, du følte, han ikke ville have dig,
men det var lige omvendt.
Han ville have dig for meget.
Du lyser så stærkt, at jeg bliver blændet.
Lad mig forklare.
Jeg har brug for en forklaring.
Det var en meget varm dag.
Og fugtig.
Vi tog svævebanen til Roosevelt Island for at holde picnic ved vandet.
Tunsalat.
Det er da lidt kedeligt.
Hvabehar?
Jeg sagde ikke noget.
Det var første gang, han ikke sagde noget i stil med:
"Åh, Lillian, du er så smuk."
"Lillian, du er en rose på en losseplads."
Lillian, vidste du, at hele øen her engang var en galeanstalt?
- Nej. - Jep.
Nu er det luksuslejligheder.
De er sikkert hjemsøgte.
Kan du se det fyrtårn der?
Det fyrtårn viste vej for skibene, der kom med galningene.
Du er ret skør.
Du er indlæggelsesmoden.
Jeg kunne få dig indlagt der.
I gamle dage kunne mænd få deres koner indlagt for onani
eller menstruationsproblemer eller rygning.
Men det er ikke så sjovt, vel?
Hvis man er en af de kvinder.
Romanlæsning, mishandling fra ægtemanden, dovenskab,
politisk opildnelse, astma, dårligt selskab.
Hvis det skete for dig, ville ingen opdage det.
For hele din familie er væk.
Trist.
Det føltes som en trussel...
og jeg kunne en mærke en dør lukke sig indeni.
Det er min fejl...
at jeg ikke lyttede til ordene, der blev sagt over tunsalaten
på Roosevelt Islands bred.
Hans og deres.
En storm er på vej. En storm er på vej.
En storm er på vej.
Hvis jeg kunne lære dig noget,
ville det være at holde øje med tegnene.
Han sagde...
Du eksisterer ikke.
Hvabehar?
Og jeg begyndte at leve i en slags frygt.
Men han gjorde ikke rigtigt noget forkert.
Det skal du vide, Apollo.
Ikke før han sagde...
Apollo sover omsider.
Banke, banke på.
Hvem der?
Banan.
- Når jeg var trist... - Banan hvem?
- Banke, banke på. - ...fortalte han mig vittigheder.
- Hvem der? - Banan.
Banan hvem?
Det var hans søde side.
Hvem der?
Ærter.
Ærter hvem?
Ærter ikke glad for, jeg ikke sagde banan?
Hey, Lillian.
Jeg vil kende dig, til vi er jord.
Hvorfor lyder det som en trussel?
Han fandt kvitteringen og konfronterede hende.
Hun svor på æresord,
at hun ikke vidste, hvor kvitteringen for et ophold på The Elk Hotel ved 9th og 42nd
stammede fra.
- Vi har lige mødt hinanden, Lillian. - Jeg ved ikke, hvad det her er.
En affære på det skodhotel?
Grinagtigt.
Han troede, det var hendes chef.
Charles Blackwood.
Som om.
Som om hun ville nedlade sig til at bruge tid sådan et sted
med sådan en mand.
Han er gift.
Og har to børn.
Jaså? Du ved godt nok meget om ham, hvad?
Han har billeder af dem på sit bord.
Du begyndte at sige, han bankede på døren.
Banke, banke på.
Jeg skal tilbage på arbejde, når du er to måneder.
Det er jeg nødt til.
Jeg er smadret af at skulle op om natten for at amme dig
og så på arbejde og derefter hjem.
Jeg blev vred.
Jeg skældte ham ud.
Jeg trak mig.
Jeg planlagde min flugt.
Apollo, hvis du får et barn en dag,
er det ondeste, du kan gøre, at tage ham fra hans mor få måneder gammel
og tvinge hende tilbage på arbejde.
Gør aldrig det, Apollo.
Med mindre du gerne vil se vanvid.
Banke, banke på!
Vi gik fra hinanden.
Det er tydeligt.
Og nu ser jeg ham i alle farver.
Du er færdig nu, tøs.
- Du vækker mit barn. - "Mit barn?"
Jeg er skrækslagen for, at han skal tage mit barn,
og at jeg aldrig skal se dig igen.
Alt virker tabt.
Han er amerikaneren, jeg ville slå ihjel for at være.
Han har al magten.
Du er ligesom min mor.
Den gjorde nas.
Jeg tilføjer det lille ar til min samling af små ar,
og jeg går i panik.
Han taler til mig i en vagtsom tone, fordi han er overbevist om, jeg er skør.
Han er nødt til at tro på det, så han kan slippe af med mig og tage dig.
Jeg ville gerne sige...
Rend mig! Hvem fanden tror du, du er?
Men det kan jeg ikke.
Jeg ville gerne smadre hans forpulede fjæs,
men han er amerikaneren.
Ingen kommer og henter dig, Lillian. Har du fattet det?
Ingen kommer og henter dig, for der er ingen tilbage, der elsker dig.
Og så brød helvede løs.
Han er kommet for at besøge dig. Det er lørdag, og han finder hotelkvitteringen.
Jeg kan ikke regne ud, hvor den stammer fra, med mindre han selv har lagt den der.
Han er rasende, selv om vi ikke er sammen længere.
Han er rødglødende.
Blodåren pumper i hans hals. Hans øjne lyner.
Han siger, at hvis han ikke kan få mig, så skal ingen have mig.
Ingen anden mand skal opfostre min søn!
Din søn?
Min søn. Jeg trækker dig i retten.
Jeg udsletter dig, Lillian.
Sig farvel. Det er slut.
Jeg ville aldrig gøre det! Det har jeg aldrig gjort!
Hvornår skulle jeg have tid til det?
Hvad skulle det hjælpe mig at gå i seng med min chef?
Løgner! Løgner! Løgner!
Du er en distanceblænder, Lillian.
Du ser kun ud, som du gerne vil ses.
Og så kommer jeg hjem en dag.
Jeg har købt et Happy Meal til dig.
Du spiste altid pomfritterne først.
Jeg kommer hjem...
...og jeg ser noget, jeg aldrig vil glemme.
Og så slukker jeg lyset.
Vores seng var en båd, når vi ikke kunne sove.
Men du, Lillian, var hajen.
En strømer?
En hvid, amerikansk strømer af alle mennesker?
De ville brænde hende for det, hun havde gjort. De ville udslette hende.
Du er en forpulet løgner!
Men han er amerikaneren.
Som kvinderne før hende og heksene før dem.
Jeg kommer efter dig!
Svaret er nej.
Jeg kan aldrig blive nok.
Den mor, jeg gerne vil være, er ikke den mor, jeg er.
Hvad jeg dog har taget fra dig, søn.
Mor!
Hvad jeg dog har slettet.
Den mor, jeg er, er præcis, som han sagde...
Den mor, jeg er...
- Den mor, jeg er... - Hey!
Nej.
Nej. Nej, nej.
Det er ikke sådan, Lillians historie slutter.
Hun trådte indenfor og lukkede vinduet.
Hvor uforskammet det ville være at bede nogen om at skrabe dig op fra fortovet.
Jeg kan ikke. Jeg kan ikke.
Hun kom ind igen. Du milde.
Hvem er du?
Slemme ting i verden.
Men intet så slemt, at det er det fald værd.
Brian West vinder ikke!
Blot en mørk nat for sjælen.
Lillian havde mistet forbindelsen til det guddommelige.
En mørk nat kræver et åndeligt svar.
Er du Gud?
En kvindelig gud?
Jeg vidste det.
Er du kommet for at straffe mig?
Lillian, bed ånderne om hjælp,
når du har brugt alle dine kræfter.
Synes du, at du burde straffes, Lillian?
Har du ikke altid tænkt det?
Fordi du gik?
Fordi du overlevede?
Fordi du løj for din mand og dit barn?
På grund af alt det, du har gjort?
Bør du straffes?
Jeg vil tro.
Jeg lover, jeg vil tro.
Vær priset, Maria, fuld af nåde.
Herren...
Velsignet er...
Jeg kan den ikke.
For at prøve at efterlade din søn alene i verden?
Bør du straffes?
Jeg vil lave en aftale med dig.
Jeg vil gøre hvad som helst.
Er du her for at fortælle mig, hvad jeg skal?
Lillian spekulerede på, om der var en anden kvinde et sted,
som lå på knæ
og var ved at indgå en handel angående sønnen, der lå i værelse nummer 200.
Jeg går ikke.
Jeg er hans mor.
Det er alt, jeg behøver at være.
Jeg vil være en god mor.
Det lover jeg.
Jeg vil være den bedste, jeg kan.
Jeg vil gøre hvad som helst.
Hvis du lader mig slippe af sted med det her.
Hvis du får det til at forsvinde på en eller anden måde.
Handlerne, vi indgår,
er virkelige.
Men Lillian vidste ikke, at om præcis 35 år
ville Apollo Kagwa betale prisen
for den handel, hans mor indgik i dette værelse.
BRIAN KAGWA HØJT ELSKET SØN
Hvad sagde du?
Ikke noget.
Guderne tager, hvad de skyldes.
Du kommer til at ligge i en kuffert
på bunden af en flod.
Og så slog det Lillian.
Løsningen på hendes problem havde befundet sig i værelset hele tiden.
Hun behøvede ikke at tilstå.
Hun behøvede ikke at ringe til politiet.
Hun behøvede ikke at fortælle det til Apollo.
Hun kan selv få det hele til at forsvinde.
Jeg ved, hvad du har gjort, Lillian. Jeg ved det!
Hold dog mund!
Du får ikke lov til at vinde, røvhul.
Lillian indså,
at ingen i hele verden behøvede at få noget at vide.
Nogensinde.
Hun ville være forsigtig og omhyggelig.
Hun havde besluttet at spise hunden,
og den var bestemt stor.
Men trods al hans snak
havde Brian heller ikke nogen, der gik op i, om han var død eller levende.
Der er intet, vi ikke vil gøre...
For dem, vi elsker.
Lillian kom i tanke om et gammelt løfte.
Et, hun havde glemt, hun havde afgivet.
Jeg vil aldrig tillade, at der sker dig noget.
Jeg vil beskytte dig med krop og sjæl.
Til sidste molekyle.
Og hun holdt sit løfte.
Hun var den mor, hun havde svoret, hun ville være.
Og se, solen titter frem.
Det er tid til at lukke lyset ind igen.
HVIS DU LEDER EFTER ET TEGN, ER DET DÉT HER.
Lillian kunne omsider tro på, at det hele ville blive bedre,
end det havde været, siden den dag hun ankom til dette land.
Hun følte sig amerikansk.
DETTE EVENTYR BEGYNDER I 1968 UNDER EN SKRALDEMANDSSTREJKE.
I FEBRUAR NÆGTEDE NEW YORKS RENOVATIONSARBEJDERE
AT HENTE SKRALD I OTTE DAGE.
HUNDRED TUSIND TON SKRALD FYLDTE FORTOVENE
OG BREDTE SIG UD PÅ GADERNE.
ROTTERNE LØB OM KAP MED MOTIONSLØBERNE.
AFFALDSBRANDE FIK LUFTEN TIL AT KOGE.
DE FEM KVARTERER VAR OVERLADT TIL DEN VISSE DØD... -V
LILY ANNE WEST CHARLES BLACKWOOD
Det ville være korrekt at sige, at Lillians første
og eneste barn
blev undfanget i den smukke dis i 1977.
I USA omskriver vi historien ved at slette den.
Men historien lader sig ikke begrave,
aftaler kan ikke ophæves,
og guder kræver deres betaling.
Tekster af Simon Boertmann Brüel