צפון דרום מזרח מערב, איפה התינוק בריאן נמצא עכשיו? -
מבוסס על הרומן מאת ויקטור לאוואל -
באמריקה, אנחנו משכתבים את ההיסטוריה
על ידי מחיקתה.
מה את עושה? תפסיקי! כלבה משוגעת!
אוקיי, צריך לכלוא אותך!
מה אתה עושה?
פאקינג צריך לכלוא אותך!
תעזוב אותי! בבקשה.
הנה לך, מותק.
״הגעתם לאפולו. תשאירו הודעה.״
אני מתקשרת אליך כבר שלושה ימים.
אני לא יודעת איפה אתה, אפולו. אני לא יודעת איפה אתה.
ניו יורק סוחפת אליה אנשים. פשוטו כמשמעו.
מלון אלק -
מלון אלק פועל כבר מעל 100 שנים.
הוא נבנה כדי לשרת מהגרים שעוברים דרך אליס איילנד.
אני פה כדי לבטל עסקה.
מאה שנים זה סיפור הצלחה אמריקאי...
בהתחשב בכך שזה המלון הכי גרוע בעולם.
...הסימפוניה של מוצרט התגלתה.
מספריית מדינת בוואריה, המקום שבו היא נמצאה,
נאמר שהסימפוניה המלאה נכתבה בכתב יד על ידי אביו של מוצרט
כדי לחסוך בעלות מחברת תווים.
הסימפוניה שהתגלתה לאחרונה תנוגן בפומבי ב-17 במאי
- בקונצרט בבוואריה. - הוא החטיף לך כהוגן.
חוקרים חיצוניים עדיין מנסים לאמת
את מקוריות המסמך.
אך דובר מטעם הספרייה...
אני זוכרת את זה.
כמה זמן?
את כל זה.
- כמה זמן? - אני רוצה את חדר 205.
לא, לא. תסתכלי על המחירים.
מחירים - מינימום שעתיים תשלום במזומן בלבד -
לילה שלם.
- לילה שלם? - לסטר היה מותש.
הוא עבד 20 שנה בדלפק הזה.
תפקידו היה להבדיל בין חבר כנופיה לרוצח,
לזונה, לסוחר סמים, ללקוח של זונה ולסרסור.
הוא ראה כנופיות נלחמות ממש מחוץ לדלת הזו.
נערים... לא, תינוקות, שנהרגו בטיפשות על המדרכה.
כמה זמן?
בהתחלה הוא יצא החוצה ושפשף את הבטון.
כעת הוא צבוע באדום-חלודה.
שבעים וחמש.
חברי כנופיה ורוצחים לא קיבלו חדר.
תקבלי את הקבלה כשתעזבי.
כל השאר היו רצויים.
מן הסתם, כישורי הפיענוח שלו לא תמיד היו טובים מספיק.
כמו בפעם שחנקו את הטרנסית,
דחפו אותה מתחת למיטה בשמלה מעוטרת זהב
וגופתה לא התגלתה במשך שבועיים.
- כמה אתם? - רק אני.
את לבד?
אף אחד לא טען שהוא מכיר אותה, היא נקברה ללא שם.
לבד.
יש שמות שנכתבו לאורך מאות שנים במחברת הזו.
סערה מגיעה.
אכן.
סליחה. מפנים את הדרך כשאישה עוברת.
נציג את חלומותינו במחזה.
מי ימלא את כל אחד מהתפקידים כך שנהפוך את הלא-מודע למודע?
מי ישחק בכל אחד מהתפקידים?
ולמה?
היי! אל תיגעי. זה מדבק.
ליליאן לא הייתה זקוקה למחילה מאפולו.
היא הייתה למחול לעצמה.
והמחילה נמצאה ממש מאחורי הדלת הזו.
שנת 1981 הייתה שנה עקובה מדם בניו יורק.
אפילו ליליאן לא יכלה לברוח מהאלימות.
היא ראתה משהו באותו יום.
לא, אבא!
משהו שהיא לעולם לא תשכח.
אבא! לא!
וזה שינה אותה שוב.
אני יודע מה עשית, ליליאן. אני יודע.
אז את תיתני לי לחכות?
כן. את באמת משגעת אותי, את יודעת?
כן, מותק. כן.
נתראה.
היא כבר הייתה פה בעבר. באותו הלילה. באותו לילה נורא מפעם.
בחדר הזה נשמר סוד שהיא נשבעה לא לספר לעולם.
אבל סודות רוצים לצאת ולהיחשף, ומישהו ישלם את המחיר.
מלון אלק לילי אן ווסט -
ינואר 1988 -
זו הייתה הקופסה של אבא שלך.
מישהו השאיר אותה ליד הדלת.
כשאתה מאמין בדברים שאתה לא מבין, -
אתה סובל -
תספר לי עוד משהו.
מה לספר לך?
טוב, אי אפשר לדעת כלום עד שלא יודעים הכול.
אז ספר לי הכול.
כשתקרא את זה כבר לא אהיה פה -
קשה לתאר מה עלה בגורלה.
מה עכשיו, ליליאן?
מה עכשיו, ליליאן? מה אז?
ספרי לי את הסיפור שלך ואספר לך מי את.
זו לא הפעם האחרונה שהיא תחזיק אדם גוסס.
אם אתם מקפידים על הספירה, זו תהיה הפעם הראשונה מבין שלוש.
זה רעד שמוביל לרעש.
אדם אחד עוזב, משתחרר,
יוצר רעש סייסמי במשפחה ובאדמה.
אך מה מחיר החירות?
האם היא אחראית לכל מה שקרה אחרי שהיא ברחה מאוגנדה?
האם היא הייתה יכולה לשנות את מהלך
ההיסטוריה של משפחתה אילו היא הייתה נשארת?
אבל היא עזבה.
ולאחר מכן, ״הקצב״ נטל את השלטון מידיו של אובוטה
וטבח בעמה.
- ...עליהם למות. - כולם מתים כעת. כולם מתים.
איזה אל יגרום לאנשים לסבול כל כך?
איזה אל יגרום לה לעבור את כל הדרך הזו כדי להכות בה עכשיו?
לא האל שלי.
ארתור.
ליליאן ידעה המון זמן
שהיו דברים אמיתיים יותר ממלך המלכים במקום הזה.
היא זכרה את התקווה.
התקווה חסרת המעצורים שהכול עשוי להשתנות באמריקה.
ניו יורק סדקה את השריון שלה והאור חדר דרכו.
היא חזרה לחלום.
סבתה תמיד אמרה שיש לה קול נהדר.
אולי היא תוכל להיות זמרת טרקלין בשמלה מנצנצת,
לשיר שירי אהבה באיזו מסבאה מאובקת.
אולי היא תפגוש מישהו, תתאהב, תלד כמה ילדים.
אמריקה הגדולה. הארץ המובטחת.
אפולו, אהבתי את המקום. האמנתי בו.
יכולתי לראות למה אמריקה רצתה להיהפך, והייתי הורגת כדי להיות אמריקאית.
אבל לעיתים, לעיתים קרובות,
היא גרמה לי להרגיש קצת כאילו שהייתי צריכה לקטון.
להיזהר במילותיי ובחיוכיי. אסור להתבלט מדי, אסור לכעוס.
אתה לא רואה?
אסור להיראות.
זה לא התינוק שלנו!
אפולו, שמעת אותי אומרת ״אני אוהבת אותך״ מספיק פעמים?
עשיתי כמה טעויות בעולם הזה. אתה לא אחת מהן.
אבל העברתי לך, כבר מגיל צעיר,
את המחלה (גם: חוסר-נוחות) שלי.
אי-נוחות.
פחד.
אל תתבלט. אל תדבר בקול רם.
אל תספר בדיחה. אל תהיה רציני מדי.
אל תמשוך תשומת לב.
אל תקבל התקף זעם בחנות.
פשוט אל תעשה את זה.
אפולו, בגיל ארבע כבר ידעת איך זה מרגיש לחיות את החיים בפחד.
כשאני הייתי בת ארבע, הדבר שהכי אהבתי בעולם
היה למצוא את סבתא שלי בחוץ, רכונה מעל סיר מתכת גדול, הופכת מנדזי.
מעולם לא טעמת אותן, נכון? סופגניות רכות ואווריריות כמו עננים.
חמות ומטובלות במעט הל,
מעט קינמון והמון חלב קוקוס.
אי אפשר להכין מנדזי בלי לחטוף כוויה משמן רותח.
כדי לגרום לטעם שלהן להיות מושלם,
את חייבת להוסיף את הרכיב החשוב מאוד-מאוד.
- אהבה. - אהבה.
היא הייתה האורים והתומים. היה לה שיעור לחיים לכל דקה ביום.
ליליאן, הדבר החשוב בחיים הוא מה אנחנו עושים בשביל יקירינו.
ליליאן, אל תיתני לגבר לשגע אותך, כי הוא ינסה.
ליליאן, אם את מחליטה לאכול כלב, תאכלי כלב שמן.
אם התמזל מזלנו, לכל אחד מאיתנו יש זיכרון מהמטבח.
החמימות והארומה של משהו שמתבשל באהבה.
לא משנה מי אנחנו, מאיפה באנו,
תנור מטבח או סיר מתכת, כולנו זכינו למורשת הזו.
אם התמזל מזלנו.
נשאר רק הסיר.
הנה לך, מתוקה.
ליליאן, תבקשי עזרה מהרוחות
לאחר שאזלו כוחותייך.
אפולו, מעולם לא הכנתי לך סופגניות מנדזי. למה?
כי רציתי שתאהב אוכל של ילדים אמריקאים.
רציתי שתשתלב ותאכל מקרוני עם גבינה
ונקניקיות וכריכים עם חמאת בוטנים וריבה.
אבל הכנתי אותם באהבה.
אני יודע מה עשית...
הסערה מגיעה.
דליפה! דלי!
זה מטפטף דרך התקרה, לסטר. יש לי אורח, בנאדם.
את בדיוק איפה שאת צריכה להיות -
ככה אנחנו מכנים אותם עכשיו?
תצטרכי לחכות לתורך, אנג׳ליקה. אני אגיע כשאני אגיע.
מתאים לך, לסטר. להגיע כשתגיע.
קח את הפאקינג זמן.
אילו רק ידעת, יקירתי.
אני מבינה מה אמרת, אידיוט.
- אני רוצה ילדים. - סליחה?
אני רוצה הזדמנות להיות בעל טוב ואבא נהדר.
אני חושב שאני מסוגל. מבינה?
בבקשה, מותק.
פעם עצות היו עוברות מאישה לאישה,
נשאבות מבאר הידע שלהן, כך עשינו את הדבר הכל כך קשה הזה.
אני מושיטה יד לאימא שלי...
והיא אוחזת בידי,
והיא מושיטה יד לאימא שלה.
שרשרת רצופה של מידע. יד מושיטה יד מושיטה יד מושיטה...
ליליאן.
איזשהו כישוף ריחף מעלינו כשפגשתי את אבא שלך.
הגענו ממקומות נידחים, אני מאוגנדה והוא מסירקיוז,
והתאהבנו בניו יורק.
תיקון.
אהבתי את אבא שלך.
תיקון.
אני לא יכולה לספר לך איך זה לחוות אהבה רומנטית.
מעולם לא הרגשתי אושר אמיתי או שביעות רצון.
כל הפרפרים בבטן שאנשים מדברים עליהם? מעולם לא הרגשתי אותם.
רק חללים ריקים.
ורק הבן שלי מילא את החורים האלה.
אני יודעת שגם זה לא היה טוב, אפולו.
להפעיל את הלחץ הזה על ילד.
להטיל עליך את האחריות הכבדה להסב לי אושר.
לאהוב אותך יותר מכפי שאי פעם אוכל לאהוב את עצמי.
ולפעמים... לפעמים...
גם לשנוא את המעמסה שבלאהוב אותך.
אבל לנו האימהות אסור לדבר על דברים כאלה.
הטרחה האלוהית.
האבל, הצער, החרטה.
החרדה בטיפול בילד.
האם אני עומדת בציפיות?
אתה קרצית שהתחפרה בראשי.
ועולה בדעתי, אין לי צל של ספק שלעולם אהיה שוב אימא.
האם אוכל להיות מספיק אימא?
ובכן, כעת אין לי ברירה.
כי ילד, אני כל מה שיש לך.
כמובן, היו לי תקוות וחלומות.
אין זה נכון שבתור ילדים כולנו מבקשים משאלה מכוכב?
אני הענקתי את כל חלומותיי לך.
אוקיי. לפני שאספר לך מה שאני לא רוצה לספר, תן לי קודם לספר לך עליו.
הוא נפגע עמוקות מאימא ששנאה אותו.
אני חושבת על זה ומחבקת אותו בראשי.
אבא שלו היה גרוע יותר.
אבל הבגידה של האימא הייתה משהו שהוא מעולם לא הצליח להתגבר עליו.
הייתי צריכה להתייחס לזה כאל נורה אדומה.
הייתי עיוורת-צבעים.
אבא שלך אהב אותך בטירוף, אבל הוא גם קיבל סיפוק
מהישגים ומעולמות אחרים שלא סבבו סביבך.
- קינאתי... אני מקנאת בזה. - השוטר ווסט, מזל טוב
ותודה על ביצועיך היוצאים מן הכלל.
אבא שלך שמר המון דברים.
דברים, דברים. קופסאות מלאות בדברים.
כאילו שהדברים היו הוכחה לכך שהיו לו חיים בעלי משמעות.
דברים שמילאו את החלל שהשאירו הורים שלא היו מסוגלים לאהוב אותו.
אומרים שנגזר עלינו לחזור על דפוסי ההתנהגות שלנו.
והפלא ופלא, הוא גם בחר אישה שלא הייתה מסוגלת לאהוב אותו.
אבל הייתי זקוקה לו.
הייתי זקוקה לו כדי להסוות את הטעות שלי.
לפעמים הייתי מסתכלת עליו וחושבת, ״אני שונאת אותך.״
ובפעמים אחרות הוא היה הבחור שבחרתי בו.
כי וואו, ידעתי שהוא יאהב אותך.
התעלמתי מכל תחושות הבטן
שאמרו לי שמשהו לא ממש בסדר איתו.
משהו.
לא ראיתי את הסדקים שהובילו לרעידת האדמה.
לא ראיתי את הסיבות שבגללן הוא בחר בי.
התאמה מושלמת.
מי היה מאמין?
הוא אמר לי...
אני מכעיסה אותי כל כך שאני רוצה לתת אגרופים לקיר עד שהאצבעות שלי יהפכו לאבק!
והוא גם אמר לי...
את מאירה עליי חזק כל כך שאני מתעוור.
חיינו יום-יום איפשהו בין שני הקצוות האלה.
העיר הזו פאקינג שבורה. למה לעזאזל אנחנו משלמים מיסים?
מעולם לא שילמת גרוש לרשות המיסים.
גברת!
זה בן של מישהי.
אני יודעת.
מי ימלא את כל אחד מהתפקידים?
ומדוע?
תודה. אני מפחד מהחושך.
הבוקר תמיד מגיע.
התחלתי לחשוב שאני לא קיים.
זה גן עדן?
ההפך המוחלט.
אני רוצה את הכסף שלי בחזרה.
אני לא משלמת לשום חדר עם חורים בתקרה.
תאורה וחימום באמצעות נרות?
אף אחד אחר לא יקבל אותך, אנג׳ליקה.
לך תזדיין, לסטר. לך תזדיין אתה והמלון המחורבן שלך.
איפה אימא שלך?
היא במסצ׳וסטס.
אני סיימתי עם המקום הזה.
אני אומרת לך, אני מעבירה את העסק שלי ל״דוכסית״.
- אני לא אתגעגע אלייך. - מלון אלק הוא מקלט
למקקים ולצואת עכברים.
אם נעשים חולים במלון אלק,
זה משאיפת עשן סמים ועובש.
אין שירות. באים לפה כדי למות.
- היא אף פעם לא עוזבת. - זה לא מלון זה מלונה.
זו הביקורת שלי. אפס כוכבים! אפס כוכבים, חתיכת שמוק!
במקום שממנו אני מגיעה, כשאתה חולה, המשפחה שלך מטפלת בך.
במקום שממנו אני מגיע, היו שורפים מכשפות.
איך הגעת לפה?
רצף של מהלכים שגויים.
אתה לא צריך להיות לבד.
לא ישנתי המון זמן.
כשאני לא מצליחה לישון, אני מעמידה פנים שהמיטה שלי היא סירה.
והמיטה נסחפת בים.
אני צריכה לשכב בדיוק באמצע, בלי גפיים שבולטים מהצדדים.
כי אחרת כריש עלול לקפוץ ולנגוס ברגל או ביד.
זה לא נשמע מרגיע במיוחד.
אולי לא.
למה את לנה פה?
אני יודע מה עשית.
אני יכולה להביא לך קצת מים?
משהו?
אני מתגעגע לאימא שלי.
אני אמות הלילה.
גם אני.
באתי לפה עם ביל.
סיפרתי לאימא שלי שהלכתי עם כמה חברים לסיור בעיר.
וביל סיפר לאשתו שזו נסיעת עסקים.
שמענו על הדבר הזה. הדבר הזה שתוקף את הקהילה שלנו.
ביל פחד.
לא סיפרתי לו שהתחלתי להרגיש לא טוב.
זה היה גרוע יותר כי היו לנו כרטיסים להופעה של ״לינה״.
שורה שלישית. ממש מלפנים.
והמחשבה שאפספס את השיר ״מזג אוויר סוער״, לא יודע.
סוף התקופה החלומית התקרב בכל מקרה,
ולא לראות אותה מופיעה, איכשהו פירוש הדבר יהיה שהכול היה לשווא.
כל הכעס וההסתרה והבלבול.
הגענו באוטובוס.
אנשים בטח חשבו שהוא אבא שלי או משהו.
ואז זה קרה.
זה היה ממש פתאומי, כמו שינוי במזג האוויר.
השיעול החמיר
והאנשים התחילו לבהות בי בחלחלה.
היה לי חום גבוה, נטפתי זיעה.
יכולתי לראות את המבט בעיניים שלו.
זה קרה לפני חודשיים.
לנו במקום חביב ואז... ואז אשתו התקשרה.
היה מקרה חירום והוא היה צריך לחזור, אבל הוא היה אמור לחזור.
הוא היה אמור לחזור בזמן ל״לינה״.
וכשהוא לא חזר...
אני פשוט... חירבתי את החדר ההוא כמו כוכב רוק תחת השפעת סמים,
בחיפוש אחר הכרטיסים.
לא מצאתי אותם בשום מקום.
לא היה לי הרבה כסף. היו לי התקפי שכחה.
אני יודע שהייתי אמור להשתמש במה שנשאר לי.
אני יודע.
הייתי צריך לעלות לאוטובוס חזרה הביתה.
אבל לא יכולתי.
לא יכולתי.
לא יכולתי לעשות את זה לאימא שלי.
דמייני מה זה היה עושה לה.
את יודעת, לראות את הגוף המושלם שהיא הביאה לעולם
רקוב והרוס לגמרי.
אז מצאתי את המקום הזה ונתתי ללסטר את המזומנים שנותרו לי.
אני מבין שיש לו אישה וכל זה.
אני מבין את זה.
אבל הלוואי...
הלוואי שיכולתי...
אפילו לא אכפת לי שהכול ייגמר כאן בחדר הזה.
אבל הלוואי שיכולתי לראות אותה שרה ״מזג אוויר סוער״.
הלוואי שהיה לי הזיכרון הזה...
כדי שאוכל לדמיין אותו ברגעיי האחרונים.
מבינה?
לדמיין את ״לינה״ מושכת את ההברה האחרונה בשיר
בזמן שהמסך יורד.
שינה ערבה.
לא. היא לא התפללה.
לא האל שלי.
אנג׳ליקה!
תעזור לי. תעזור לי.
- היי, אחי! צא מפה! - היי! תעזוב אותה מייד.
- תעזוב אותה מייד. - זה לא קשור אליך.
אף אחד לא יראה אותך שוב.
- את תמצאי את עצמך... - שילמתי.
דחוסה במזוודה בתחתית הנהר. קומי!
- קומי! - היי.
היי, אחי. בחייך.
היי. בנאדם! תוריד את זה!
אני אתן לך הזדמנות לצאת מפה.
אם לא תשתמש בה, אתה רואה את הכתם על הקיר שם?
זה מה שיישאר גם ממך.
עכשיו לך! לך!
אנג׳ליקה. זה בסדר.
זה בסדר. אני פה איתך.
זה בסדר. זה בסדר. הוא הלך.
אני פה איתך.
מי יחפש אותי?
אני לא קיימת.
את קיימת. אני רואה אותך. את בדיוק איפה שאת צריכה להיות.
אני פה איתך. אני פה איתך.
אם אתה מחפש סימן זה הסימן. -
מה יקרה לה?
מה היא תספר לאפולו?
איך היא תספר לו?
אני באה!
מי יעזור לך לקלוע לסל?
מי ילמד אותך את החוקים של משחקי ספורט אמריקאיים?
אני יכולה לבנות ארמונות חול.
להחליף נורות.
להוציא עכבישים מאמבטיות.
אבל להכין מיזמים במסגרת יום האב בבית הספר?
מה אם משהו יקרה לי?
מה אם אמות בלילה?
אף אחד לא יחפש אותך.
כי אף אחד לא ידע שאתה לבד.
איך אומרים לילד שאבא שלו לא יחזור?
אפולו, הרגשת שהוא לא רצה אותך,
אבל זה ההפך הגמור.
הוא רצה אותך יותר מדי.
את מאירה עליי חזק כל כך שאני מתעוור.
אני צריכה להסביר.
אני צריכה הסבר.
היה חם מאוד באותו יום.
ולח.
לקחנו את החשמלית לאי רוזוולט כדי לעשות פיקניק ליד הנהר.
סלט טונה.
קצת משעמם, לא?
מה אמרת?
לא אמרתי כלום.
וזו הייתה הפעם הראשונה שהוא אמר משהו שונה מ...
״אוי, ליליאן, את יפה כל כך.״
״ליליאן, את כמו ורד שפורח באתר מלא פסולת.״
היי ליליאן, את יודעת שכל האי הזה היה בית משוגעים?
- לא. - כן.
עכשיו יש פה דירות מפוארות.
הוא בטח רדוף, אה?
היי, את רואה שם,
המגדלור?
המגדלור שם,
השתמשו בו כדי להאיר את הדרך לספינות שהביאו את המשוגעים.
את יודעת, את די משוגעת.
את לא שפויה.
אני יכול להכניס אותך לשם. אני יכול.
את יודעת, בזמנו,
בעלים היו מאשפזים את הנשים שלהם במקום הזה בגלל אוננות...
או בגלל בעיות בווסת או אפילו בגלל עישון.
רק שזה לא מצחיק, נכון?
להיות אחת מהנשים האלה?
קריאת רומנים, בעל מתעלל, עצלנות.
ריגוש פוליטית, אסתמה, חברה רעה.
את יודעת, אם משהו כזה יקרה לך, אף אחד לא ידע.
בני המשפחה שלך וכל זה, כי הם אינם.
עצוב כל כך.
וזה הרגיש כמו איום...
והרגשתי שדלת נסגרה בתוכי.
זו אשמתי...
שלא הקשבתי למילים שנאמרו בזמן שאכלנו סלט טונה
על גדות הנהר באי רוזוולט.
למילותיו ולמילותיהם.
הסערה מגיעה. הסערה מגיעה.
הסערה מגיעה.
אילו יכולתי ללמד אותך משהו,
הייתי מלמדת אותך לחפש אחר הסימנים.
הוא אמר...
את לא קיימת.
סליחה?
והתחלתי לחיות בסוג של פחד.
אבל הוא לא ממש עשה משהו רע.
אפולו, תדע את זה.
לא עד... עד שהוא אמר...
אפולו ישן סוף סוף.
טוק, טוק.
מי שם?
בננה.
- לפעמים כשהייתי עצובה... - בננה מה?
- טוק, טוק. - הוא סיפר בדיחות, הוא גרם לי לחייך.
- מי שם? - בננה.
בננה מה?
הוא היה מצחיק ומתוק.
מי שם?
תפוז.
תפוז (נשמע כמו: נכון את) מה?
נכון את שמחה שלא אמרתי בננה?
היי, ליליאן.
אני אכיר אותך עד שנהפוך לעפר.
למה זה נשמע כמו איום?
הוא מצא את הקבלה והתעמת איתה.
היא נשבעה בכל היקר לה
שהיא לא ידעה מאיפה הקבלה על לינה במלון אלק ברחוב תשע פינת רחוב 42
הגיעה.
- לא מזמן הפכנו לזוג, ליליאן. - אני לא יודעת מה זה.
רומן במלון הגרוע הזה?
מגוחך.
הוא חשב שזה היה הבוס שלה.
צ׳רלס בלקווד.
כאילו ש...
כאילו שהיא תראה לנכון לבלות במקום כזה
עם גבר כזה.
הוא נשוי.
עם שני ילדים.
אה, כן? אתה יודעת עליו הרבה דברים, אה?
הוא הניח את התמונות שלהם על השולחן שלו.
התחלת לומר שהוא הקיש בדלת.
טוק, טוק.
חזרתי לעבוד כשהיית בן חודשיים.
הייתי חייבת.
הייתי מותשת לאחר שקמתי במהלך הלילה כדי להאכיל אותך
ואז הלכתי לעבוד ואז חזרתי הביתה.
נעשיתי עצבנית.
הקנטתי אותו.
נסוגתי.
תכננתי. זממתי את הבריחה שלי.
אפולו, אם אי פעם יהיה לך ילד,
המעשה האכזר ביותר הוא להרחיק אותו מאימו, בגיל חודשיים,
ולהכריח אותה לחזור לעבוד.
לעולם אל תעשה את זה, אפולו.
אלא אם כן אתה רוצה לחזות בטירוף.
טוק, טוק!
נפרדנו.
את זה אתה כבר יודע.
ואז ראיתי רואה מי הוא באמת.
עכשיו את בצרות.
- אתה תעיר את התינוק שלי. - ״התינוק שלי״?
פחדתי שהוא ייקח את הילד שלי ממני.
ושלא אראה אותך שוב.
הכול נראה אבוד.
הוא האמריקאי שהייתי מתה להיות.
כל הכוח נמצא בידיים שלו.
את בדיוק כמו אימא שלי.
זו עקיצה פוגעת.
לקחתי את הצלקת הקטנה הזו והוספתי אותה לאוסף הצלקות הקטנות שלי...
ונלחצתי.
היא דיבר אליי בטון הססני כי הוא שכנע את עצמו שאני משוגעת.
הוא היה חייב להאמין בזה כדי להיפטר ממני ולקחת אותך.
רציתי לומר...
לך תזדיין! מי אתה חושב שאתה?
אבל לא הייתי מסוגלת.
רציתי לו לרסק לו את הפנים,
אבל הוא האמריקאי.
אף אחד לא בא בשבילך, ליליאן. את מבינה?
זה פשוט. אף אחד לא בא בשבילך כי לא נותר אף אחד שאוהב אותך.
ואז פרצה רעידת האדמה.
הוא הגיע לבקר אותך. זה היה ביום שבת, והוא מצא את קבלת המלון ההיא.
ואין לי מושג איך הוא מצא אותה אלא אם כן הוא שתל אותה בעצמו.
הוא רתח מזעם, אפילו שכבר לא היינו יחד.
הוא יצא מדעתו.
הווריד הבולט בצווארו. עיניו רושפות אש.
הוא אמר שאם אני לא אהיה שלו, אני לא אהיה של אף אחד.
אף גבר אחר לא יגדל את הבן שלי!
הבן שלך?
הבן שלי. אני אתבע אותך.
אני אגמור אותך, ליליאן.
תגידי שלום. זה נגמר.
לעולם לא אעשה! לעולם לא אוכל לעשות! מעולם לא עשיתי דבר כזה!
מתי בכלל היה לי זמן?
איך אתה חושב שלשכב עם הבוס שלי בכלל יתרום לי?
שקרנית! שקרנית! שקרנית!
את יודעת להקסים, ליליאן.
את מראה רק את מה שאת רוצה להראות!
ואז הגעתי הביתה יום אחד.
קניתי לך ארוחת ילדים.
תמיד אכלת את הצ׳יפס קודם.
הגעתי הביתה...
וראיתי משהו שלעולם לא אוכל לשכוח.
וכיביתי את האור.
מיטתנו הייתה סירה כשלא יכולנו לישון.
אבל את, ליליאן, את היית הכריש.
שוטר?
שוטר אמריקאי לבן מבין כל האנשים?
הם ישרפו אותה על מה שהיא עשתה. הם יגרמו לה להיעלם.
את פאקינג שקרנית!
אבל הוא האמריקאי.
כמו הנשים לפניה והמכשפות לפניהן.
אני באה!
התשובה היא לא.
לעולם לא אוכל לעמוד בציפיות.
האימא שאני רוצה להיות היא לא האימא שאני.
מה שגזלתי ממך, בני.
אימא!
מה שמחקתי.
האימא שאני היא בדיוק כמו שהוא אמר...
האימא שאני...
- האימא שאני... - היי!
לא.
לא. לא, לא.
לא כך מסתיים הסיפור של ליליאן.
היא נכנסה וסגרה את החלון.
תחשבי איזו חוצפה זו לבקש ממישהו לגרד אותך מהמדרכה.
אני לא יכולה. אני לא יכולה.
היא נכנסה. אוי, אלוהים.
מי את?
יש דברים רעים בעולם הזה.
אבל אין דבר רע עד כדי כך שהוא שווה הנפילה הזו.
בריאן ווסט לא ינצח!
זה רק לילה חשוך לנשמה.
ליליאן איבדה את הקשר הרוחני שלה.
לילה חשוך מצריך תגובה רוחנית.
את אלוהים?
את אלה?
ידעתי.
את פה כדי להעניש אותי?
ליליאן, תבקשי עזרה מהרוחות
לאחר שאזלו כל כוחותייך.
את חושבת שאת צריכה להיענש, ליליאן?
לא תמיד הרגשת כך?
מפני שעזבת.
מפני ששרדת.
בגלל השקר שסיפרת לבעלך ולבנך?
בגלל כל מה שעשית?
האם את צריכה להיענש?
אני אאמין.
אני מבטיחה שאאמין.
השבח למריה, מלאת החסד.
האל...
ברוך הוא...
אני לא זוכרת.
את מנסה להשאיר את בנך לבד בעולם הזה?
האם את צריכה להיענש?
אני אעשה איתך עסקה.
בבקשה, אני אעשה הכול.
את פה כדי לומר לי מה לעשות?
ליליאן תהתה, האם עוד אישה רוכנת איפשהו
על ברכיה
ועושה עסקה בשביל הבן ששכב בחדר 200?
אני לא אעזוב.
אני אימא שלו.
זה כל מה שאני צריכה להיות.
אני אהיה אימא טובה.
אני מבטיחה.
אני אהיה האימא הכי טובה שאוכל.
אני אעשה הכול.
אם תיתני לי לחמוק מזה.
אם... אם תגרמי לזה להיעלם, איכשהו.
העסקאות האלה שאנחנו עושים,
הן אמיתיות.
מה שליליאן לא ידעה היה ש-35 שנה אחרי אותו יום,
אפולו קגווה ישלם את המחיר
על העסקה שאימו עשתה בחדר הזה.
בריאן קגווה בן יקר -
מה אמרת?
כלום.
האלים ייקחו את מה שמגיע להם.
את תמצאי את עצמך דחוסה במזוודה
בתחתית הנהר.
ואז זה הכה בליליאן.
התשובה לבעיה שלה הייתה בחדר כל הזמן הזה.
היא לא הייתה צריכה להתוודות.
היא לא הייתה צריכה לקרוא למשטרה.
היא לא הייתה צריכה לספר לאפולו.
היא יכולה לגרום לזה להיעלם בעצמה.
אני יודע מה עשית, ליליאן. אני יודע!
תהיה בשקט!
אתה לא תנצח, שמוק.
ליליאן הבינה
שאף אחד בכל העולם כולו לא היה צריך לדעת.
לעולם.
היא תהיה זהירה, יסודית.
היא החליטה לאכול את הכלב,
וזה בהחלט היה כלב שמן.
למרות כל הדיבורים,
לבריאן לא היה אף אחד שאכפת לו אם הוא חי או מת.
אין דבר שלא נעשה...
בשביל יקירינו.
ליליאן זכרה הבטחה ישנה.
הבטחה שהיא שכחה שהבטיחה.
לעולם לא אתן שיקרה לך משהו.
ואגן עליך בגופי ובנפשי.
בכל מולקולה ומולקולה.
והיא קיימה את הבטחתה.
היא הייתה האם שהיא נשבעה להיות.
ותראי, השמש זורחת.
הגיע הזמן להדליק שוב את האור.
אם את מחפשת סימן, זה הסימן. -
ליליאן הייתה מסוגלת סוף סוף להאמין שהמצב ישתפר
לעומת המצב מאז היום שבו היא הניחה את כף רגלה על אדמת המדינה הזו.
היא הרגישה אמריקאית.
האגדה מתחילה ב-1968 במהלך שביתת אשפה. -
בפברואר, עובדי התברואה בניו יורק -
סירבו לאסוף אשפה במשך שמונה ימים רצופים. -
מאה אלף טונות אשפה מילאו את המדרכות -
ונשפכו לרחובות. -
חולדות רצו לצד מתעמלי הבוקר. -
אדי זבל שרוף מילאו את האוויר. -
בחמשת הרובעים אבדה התקווה... -ו׳ -
לילי אן ווסט צ׳רלס בלקווד -
יהיה מדויק לומר שהילד הראשון של ליליאן...
הראשון והיחיד...
נולד בתקופה יפה במהלך 1977.
באמריקה, אנחנו משכתבים את ההיסטוריה על ידי מחיקתה.
אבל ההיסטוריה לא תישאר קבורה,
עסקאות אי אפשר לבטל
והאלים יקבלו את שכרם.
תרגום: גלעד וייס