ÉSZAK, DÉL, NYUGAT, KELET, BRIAN BABA MÉGIS MERRE LEHET?
BÖLCSŐRABLÓK
VICTOR LAVALLE REGÉNYE ALAPJÁN
Amerikában úgy írjuk át a történelmet,
hogy eltöröljük.
Mit művelsz? Állj! Megvesztél, te hülye kurva?
Be kéne téged zárni!
Mit művelsz?
Kurvára a diliházban van a helyed!
Eressz! Kérlek!
Tessék, drágám!
„Apollo vagyok. Hagyj üzenetet!”
Három napja nem érlek el.
Nem tudom, merre vagy, Apollo. Nem tudom, hová tűntél.
Sokakat vet partra a sors New Yorkban. Szó szerint is.
Az Elk Hotel már 100 éve nyitva áll.
Az Ellis-szigetről érkező bevándorlók elszállásolására épült.
Eljöttem, hogy felbontsak egy szerződést.
A százéves fennállás kész amerikai sikersztori...
figyelembe véve, hogy ez a legótvarabb hotel a világon.
...Mozart-szimfóniára bukkantak.
A bajor állami könyvtár, ahol megtalálták,
közölte hogy a teljes művet Mozart apja írta le kézirat formájában,
hogy spóroljon a kottázó díján.
A most felfedezett szimfóniát a közönség Bajorországban hallhatja először
- május 17-én. - Jól elbántak veled!
Független szakértők egyelőre vitatják
a dokumentum valódiságát.
A könyvtár szóvivője azonban...
Erre emlékszem.
Mennyi időre?
Mindenre.
- Mennyi időre? - A 205-ös szobát akarom.
Nem, nem. Olvassa el, mi mennyi!
DÍJAK MINIMUM KÉT ÓRA CSAK KÁPÉBAN
Egész éjszakára kell.
- Egész éjszakára? - Lester fáradt volt.
Húsz éve volt itt portás.
Az ő dolga volt megkülönböztetni a bandatagot a gyilkostól, a kurvát
a dílertől, kuncsafttól, stricitől.
Szemtanúja volt a bejárat előtt megvívott háborúknak.
Tinédzserek... Nem is, kölykök, akik értelmetlen halált haltak az utcán.
Mennyi időre?
Eleinte kiment, és felsikálta a betont.
Ma már rozsdavörös volt.
Hetvenöt.
Bandatagok és gyilkosok nem kaphattak szobát.
A számlát majd akkor, ha kicsekkol.
Mindenki mást szívesen láttak.
Persze a megérzései néha cserben hagyták.
Mint amikor egy transz nőt megfojtottak,
aztán besuvasztották az ágy alá,
és csak két hét múlva fedezték fel.
- Hányan? - Csak én.
Egyedül van, mi?
Senki nem jelentkezett érte. Névtelen sírba került.
Egyedül.
Több évszázadnyi név szerepel a könyvben.
Vihar lesz.
Az bizony.
Elnézést! Egy hölgy előtt megmozdulunk!
Az álmainkban mi osztjuk ki a szerepeket.
Ki tölti be az egyes szerepeket, hogy a tudatalattit a felszínre hozhassuk?
Ki játssza az egyes szerepeket?
És miért?
Hé! Ne érjen hozzá! Fertőző!
Lillian nem Apollótól várt feloldozást.
Hanem magától.
Az ajtó mögött találta meg.
1981 véres év volt New Yorkban.
Még Lilliant sem kerülte el.
Aznap tanúja volt valaminek.
Apa, ne!
Valaminek, ami beleégett a retinájába.
Apa, ne!
És ami ismét megváltoztatta.
Tudom, mit tettél, Lillian! Tudom.
Szóval tényleg megvárakoztatsz, mi?
Aha! Megőrjítesz, tudod?
Igen, édesem. Hogyne.
Viszlát!
Már járt itt korábban is. Akkor. Azon a régi, szörnyű éjszakán.
Ez a szoba olyan titkot rejtegetett, amit soha nem akart elmondani.
De a titkok ki akarnak jutni, és meg kell fizetni értük.
1988. JANUÁR
Ez apád doboza volt.
Valaki az ajtó előtt hagyta.
HA OLYAN DOLGOKBAN HISZEL, AMIKET NEM ÉRTESZ,
AKKOR SZENVEDSZ
Mondj valami mást!
Mit mondjak?
Addig nem tudsz semmit, míg nem tudsz mindent,
szóval jöhet a minden.
MIRE EZT OLVASOD, MÁR ELMENTEM
Elképzelhetetlen, hogy mi lett belőle.
És most, Lillian?
És most, Lillian? És akkor?
Meséljetek az életetekről, és megmondom, kik vagytok!
Nem most tart utoljára haldoklót a karjaiban.
Ha a számok embere vagy, akkor ez háromból az első alkalom.
Ez az első, apró rengés, amiből földcsuszamlás lesz.
Egy személy letér az útról, elszabadul,
és szeizmikus változásokat idéz elő a családjában és a világban is.
De mi a szabadság ára?
Ő a felelős mindazért, ami Ugandából való menekülése után történt?
Megváltoztathatta volna
családja sorsát azzal, hogy marad?
De nem maradt.
Nem sokkal utána a Mészáros megkaparintotta a hatalmat Obotétől,
és szinte teljesen kiirtotta a népét.
- ...halál rájuk. - Mind meghaltak. Mind.
Milyen isten hagyja az embereket ennyit szenvedni?
Milyen isten menekít ki valakit, hogy aztán itt sújtson le rá?
Nem az én istenem.
Arthur.
Lillian régóta tudta,
hogy az Atyaúristennél sokkal valóságosabb dolgok is léteznek.
Emlékezett a reményre.
Arra a fékevesztett érzésre, hogy Amerikában majd minden más lesz.
New York megrepesztette lelke kérgét, és visszatért belé a fény.
Ismét tudott álmodozni.
A nagyanyja mindig mondta neki, hogy szép hangja van.
Lehetne belőle akár bárénekesnő, aki flitteres ruhában
ad elő szerelmes dalokat egy füstös szalonban.
Megismerkedik valakivel, szerelmes lesz, lesz egy rakás gyereke.
Amerika, a nagyszerű. Az ígéret földje.
Apollo, imádtam a helyet. Hittem benne.
Láttam, mi lehetne Amerikából. Mindenre képes voltam, hogy amerikai lehessek.
De néha leginkább azt éreztem, hogy összébb kell húznom magam.
Figyelj a szavamra, a mosolyomra! Nem nőhetek nagyra, nem lehetek dühös.
Hát nem látod?
Láthatatlannak kell lennem.
Nem a mi babánk!
Apollo, nem mondtam neked eleget, hogy szeretlek?
Elkövettem pár hibát. Te nem tartozol közéjük.
De már nagyon kis korodban beborítottalak
a saját... bajaimmal.
Bizonytalanság.
Félelem.
Ne légy feltűnő! Ne hangoskodj!
Ne viccelődj, de ne légy túl komoly sem!
Ne hívd fel magadra a figyelmet!
Ne hisztizz a boltban!
Ne csinálj ilyesmit!
Apolló, te négyévesen már tudtad, milyen érzés félelemben élni.
Amikor én négy voltam, azt szerettem legjobban,
ha kimehettem ajajjámhoz, és figyelhettem, ahogy süti a mandazit.
Soha nem kóstoltad, mi? Puha, légies fánkfelhő.
Forrón, csipetnyi kardamommal,
kevés fahéjjal, de sok kókusztejjel kell enni.
Nincs mandazi rád fröccsenő forró olaj nélkül.
De az íze akkor lesz csak tökéletes,
ha hozzáteszel egy nagyon fontos dolgot.
- Szeretetet. - Szeretetet.
Orákulum volt. A nap minden percére jutott egy bölcsesség tőle.
Lillian, az a legfontosabb, hogy mit teszünk a szeretteinkért.
Lillian, ne hagyd, hogy egy férfi megőrjítsen! Mert próbálkoznak majd.
Lillian, ha lúd, legyen kövér!
A szerencsésebbeknek van emlékük egy családi konyháról.
A szeretettel főzött étel melegségéről és illatáról.
Mindegy, kik vagyunk és honnan származunk,
rezsónk volt, vagy bográcsunk a tűzön, ezt az örökséget mind megkaptuk.
Ha szerencsénk van.
Csak az edény maradt.
Tessék, édesem.
Lillian, kérj segítséget a szellemektől,
ha már minden erődet felhasználtad!
Apollo, miért nem sütöttem neked soha mandazit?
Mert azt akartam, hogy az amerikai gyerekek ételét edd.
Hogy ne lógj ki a sajtos makarónis,
hot dogos, mogyoróvajas-lekváros fehér kenyeres közegből.
De azokat is szeretettel csináltam.
Tudom, mit tettél...
Vihar közeleg.
Csöpög! Vödör!
Beesik az eső a szobába, Lester. Vendégem van, bazmeg.
PONT OTT VAGY, AHOL LENNED KELL
Ja, hogy most már így nevezzük őket?
Várj a sorodra, Angelica! Te is sorra kerülsz.
Pont, mint te, Lester. Te is sorra kerülsz majd.
Csak nyugodtan, bazmeg, nem sietős, ugye.
Si tu savais, cher.
Tudom, mit jelent, seggfej!
- Gyerekeket akarok. - Hogy mondod?
Jó férj és jó apa akarok lenni.
Biztos vagyok abban, hogy menni fog.
Tessék, édesem!
Régebben egyik nőről a másikra szálltak a módszerek.
A tudás kútjából merítve tudtuk meg, hogy kell ezt a nehéz dolgot csinálni.
Én anyám keze után nyúlok,
és ő fogja a kezem,
és visszanyúl az ő anyjához.
Töretlen az emberi információs lánc.
Lillian.
Volt valami varázslat a levegőben, amikor megismertem apádat.
Isten háta mögötti helyekről jöttünk, én Ugandából, ő Syracuse-ból,
és New York Cityben lettünk szerelmesek.
Helyesbítés.
Imádtam apádat.
Helyesbítés.
Nem tudom, milyen a romantikus szerelem.
Soha nem éreztem igazi boldogságot vagy elégedettséget.
A lepkék a gyomrodban, amiket annyit emlegetnek? Nem éreztem.
Csak ürességet.
Amit csak a fiam tölthetett ki.
Ó, tudom én, hogy nem volt szép dolog, Apollo.
Ekkora nyomás alá helyezni egy gyereket.
És a boldogságom minden terhét a te válladra rakni.
Jobban szeretni téged, mint magamat bármikor.
És néha...
gyűlölni az irántad érzett szeretet terhét.
De nekünk, anyáknak nem szabad így beszélnünk.
Az isteni kellemetlenség.
A bánat, a szomorúság, a megbánás.
A gyermekgondozással járó aggodalom.
Elég vagyok neki?
Az elmémbe férkőztél.
És most jut eszembe, hogy soha nem szűnök meg anyának lenni.
Lehetek elég jó anya?
Hát más választásom nincs.
Mert én jutottam neked, kölyök.
Persze hogy voltak reményeim és álmaim.
Mindenki kívánt valamit egy hullócsillag láttán.
Minden álmomat neked adtam.
Oké. Mielőtt elmondanám, amit nem akarok, picit árnyalom a képet.
Mély sebeket ejtett rajta az anyja, aki nem akarta.
Ha eszembe jut, gondolatban azonnal megölelem.
Az apja még rosszabb volt.
De az anya árulását soha nem tudta megbocsátani.
Ez azért jelzésértékű volt.
De nem láttam az orromon túl.
Apád szenvedélyesen szeretett téged, de elégtételt kapott a sikereiért
és olyan dolgokért, melyeknek semmi közük nem volt hozzád.
- És én... féltékeny vagyok emiatt. - West közrendőr, gratulálunk
és köszönjük remek teljesítményét.
Apádnak rengeteg holmija volt.
Holmi, cucc, cókmók, doboz doboz után.
Mintha ezekkel igazolta volna, hogy az életének volt értelme.
Ezek töltötték be a lelkének gödreit, amiket közömbös szülei ástak.
Azt mondják, sorsszerű, hogy megismételjük a mintákat.
És tessék, olyan nőt választott, aki szintén nem tudta szeretni.
De szükségem volt rá.
Hogy elfedje a hibámat.
Előfordult, hogy ránéztem, és színtiszta gyűlöletet éreztem.
Máskor meg ő volt a választottam.
Mert tudtam, hogy téged szeretni fog.
Ezért hessegettem el magamtól a megérzéseket,
hogy valami nem stimmel vele.
Valami.
Nem láttam a repedéseket, melyek a földrengéshez vezettek.
Nem láttam az okát sem, miért én kellettem neki.
Mint borsó meg a héja.
Nahát, nahát!
Azt mondta...
Annyira fel tudsz húzni, hogy reggelig ütném a falat!
De azt is, hogy...
Úgy ragyogsz, hogy belevakulok a látványba.
A mindennapok a két végpont között teltek.
Kibaszott ótvar város! Faszér' fizetünk adót?
Életedben nem fizettél egy büdös vasat sem.
Hölgyem!
Az valakinek a fia.
Tudom.
Ki tölti be az egyes szerepeket?
És miért?
Köszönöm! Félek a sötétben.
A reggel mindig eljön.
Már kezdtem azt hinni, nem is létezem.
Ez a mennyország?
Éppen ellenkezőleg.
Kérem vissza a lóvémat!
Kurvára nem fizetek olyan szobáért, aminek lyukas a plafonja.
Világítás és fűtés gyertyával?
Senki más nem enged be, Angelica.
Rohadj meg, Lester! Te is meg a szaros hoteled!
Hol az anyád?
Massachusettsben.
Ide sem jövök többet!
Én mondom, átteszem a székhelyemet a Duchessba.
- Valahogy kibírom. - Az Elk Hotel
egy patkányszaros csótánytanya.
Ha itt leszel beteg,
azt a hernyófüst és a penész okozza.
Nulla szolgáltatás. Ide meghalni jönnek az emberek.
- Csak a szája jár. - Ez itt egy nagy nulla.
Ez az értékelésem. Nulla csillag! Nulla, seggfej!
Ahonnan én származom, ha beteg vagy, a családod ápol.
Ahonnan én származom, ott megégették a boszorkányokat.
Hogy kerülsz ide?
Rossz döntések sorozata után.
Nem szabadna egyedül lenned.
Olyan régóta nem aludtam!
Amikor nem tudok aludni, úgy teszek, mintha az ágyam egy hajó lenne.
És az ágy a tenger felé sodródik.
Pont középen kell feküdnöm, hogy a végtagjaim ne lógjanak ki oldalra,
mert egy cápa simán leharapná.
Ez nem hangzik túl pihentetőnek.
Lehet.
Miért vagy itt?
Tudom, mit tettél!
Kérsz vizet?
Bármit?
Hiányzik anyám.
Ma este meghalok.
Én is.
Bill-lel jöttem.
Azt mondtam anyámnak, városlátogatásra jövök a haverokkal.
Bill meg üzleti utat mondott a feleségének.
Mind hallottunk róla. Erről a dologról, ami a mieinket érinti.
Bill nagyon félt.
Nem mondtam meg neki, amikor rosszul lettem.
Sőt, egyre rosszabbul, de jegyünk volt Lenára.
Harmadik sor. Tök elöl.
Kizárt volt, hogy ne halljam a „Stormy Weather”-t tőle.
Az álom amúgy is foszladozott.
Ha kihagyom, az azt jelentené, hogy az egész semmit sem jelentett.
A düh, a rejtőzködés, a zavarodottság.
Busszal jöttünk.
Biztos az apámnak nézték az utcán.
Aztán megtörtént.
Hirtelen tört rám, mint amikor az idő rosszabbra fordul.
Egyre csúnyábban köhögtem,
az emberek undorral az arcukon méregettek.
Lázam volt, szakadt rólam a víz.
Láttam a szemében.
Ez volt két hónapja.
Szép szállásunk volt, de felhívta a neje.
Valami vészhelyzet. Haza kellett mennie, de úgy volt, visszajön.
Hogy Lenára visszaér.
És amikor nem jött...
akkor... úgy vertem szét a szobát, mint egy milliomos rocksztár.
A jegyeket kerestem.
Sehol nem találtam.
Alig volt pénzem. Állandóan elájultam.
Tudom, hogy mire kellett volna költenem a maradék pénzt.
Buszjegyet kellett volna vennem hazafelé.
De nem ment.
Képtelen voltam rá.
Nem tehettem meg anyámmal.
Képzeld, mit tett volna vele.
Látni a tökéletes testet, amit megszült, ilyen rothadó, romlott állapotban.
Rábukkantam erre a helyre, és amim maradt, Lesternek adtam.
Értem én, hogy van felesége meg ilyesmi.
Nem gáz.
Bárcsak...
Azt sem bánom, hogy itt kötöttem ki.
De nagyon szerettem volna hallani a „Stormy Weather”-t.
Bárcsak az a kép maradt volna meg a fejemben...
hogy az utolsó pillanatban felidézhessem!
Érted?
Szinte hallom, ahogy Lena kitartja azt az utolsó hangot,
és a függöny lassan lemegy.
Szép álmokat!
Nem. Nem imádkozott.
Nem az én istenem.
Angelica!
Segítség!
- Tűnj innen! - Hé! Ereszd el!
- Ereszd el! - Semmi közöd hozzá!
Soha senki nem fog megtalálni!
- Egy bőröndben... - Kifizettem!
...végzed a folyó fenekén. Kelj fel!
- Kelj fel! - Hahó! Hé!
Ne már, haver!
Hallod? Tedd azt le!
Egy sanszod van elhúzni innen!
Ha nem élsz vele, látod azt a foltot?
Na, belőled is annyi marad.
Takarodj innen! Tűnés!
Semmi baj, Angelica.
Semmi baj, itt vagyok.
Semmi baj. Elment.
Itt vagyok.
Ki jön el értem?
Nem is létezem.
Dehogynem. Pont ott vagy, ahol lenned kell.
Itt vagyok. Itt vagyok.
HA EGY JELET KERESEL, EZ AZ.
Mi lesz a sorsa?
Mit mond Apollónak?
Hogy mondja el neki?
Jövök érted!
Ki fog megtanítani kosarazni?
Ki tanítja meg az amerikai sportok szabályait?
Tudok homokvárakat építeni.
Villanykörtét cserélni.
Pókot levadászni a fürdőszobában.
De az apák napi barkácsolás nem megy.
Mi van, ha valami történik velem?
Mi van, ha nem élem túl az éjszakát?
Senki nem jön érted.
Mert senki nem tudja, hogy egyedül vagy.
Hogy mondod el egy gyereknek, hogy az apukája nem jön vissza?
Apollo, te úgy érezted, apád nem akart téged,
pedig éppen ellenkezőleg.
Túlságosan is akart téged.
Úgy ragyogsz, hogy belevakulok a látványba.
Meg kell magyaráznom.
Magyarázatra van szükségem.
Nagyon forró nap volt.
És párás is.
Kivillamosoztunk a Roosevelt-szigetre, hogy a vízparton piknikezzünk.
Tonhalsaláta.
Hát, elég uncsi.
Mit mondtál?
Semmit.
Ez volt az első alkalom, hogy nem olyasmit mondott, hogy:
„Ó, Lillian, gyönyörű vagy.”
Vagy: „Lillian, illatos virágszál vagy a szemétdombon.”
Tudtad, Lillian, hogy ez a sziget egykoron elmegyógyintézet volt?
- Nem. - Pedig igen.
Most luxuslakások állnak a helyén.
Kísértetjárták, gondolom.
Látod azt?
A... a világítótornyot?
Az a világítótorony
mutatta az utat a kattantakat ideszállító hajóknak.
Hát, te is elég kattant vagy.
Papírod is lehetne róla.
Bezárathatnálak. Komolyan.
Annak idején a férjek
a feleségeiket azért is bezárathatták, ha maszturbáltak...
menstruációs görcseik voltak, vagy dohányoztak.
És ezen mi annyira vicces?
Azoknak a nőknek semmi.
Regényolvasás, rossz bánásmód a férj kezétől, restség,
politikai izgatás, asztma, rossz társaság.
Ha ilyesmi történne veled, senki nem tudná meg.
Például a családod. Mert, ugye, már nem élnek.
Tök szomorú.
Fenyegetően hangzott...
ami be is zárt egy ajtót bennem.
Az én hibám...
hogy nem figyeltem oda jobban arra, amit a tonhalas saláta felett mondott
a Roosevelt-sziget partján.
Az övére és az övékére.
Vihar közeleg. Vihar közeleg.
Vihar közeleg.
Ha bármit megtaníthatnék, akkor az lenne,
hogy figyeld a jeleket!
Azt mondta...
Nem létezel.
Hogy mondtad?
Onnantól éltem félelemben,
pedig tényleg nem csinált semmi rosszat.
Ezt tudnod kell, Apollo!
Addig nem, míg azt nem mondta...
Apollo végre elaludt.
Kipp-kopp!
Ki az?
Banán.
- Néha, amikor szomorú voltam... - Miféle banán?
- Kipp-kopp! - ...vicceket mesélt, felvidított.
- Ki az? - Banán.
Milyen banán?
Vicces és kedves volt.
Ki az?
Narancs.
Milyen narancs?
Amelyik sárga, de nem banán.
Figyu, Lillian!
Addig veled leszek, míg porrá nem leszünk.
Miért tűnt ez fenyegetőnek?
Megtalálta a számlát, és felkérdezte.
Lillian égre-földre esküdözött,
hogy gőze sincs, honnan került elő az Elk Hotelben töltött éjszaka számlája.
- Most jöttünk össze, Lillian! - Nem tudom, mi az!
Affér ezen a lepratelepen?
Nevetséges.
A főnökével gyanúsította meg.
Charles Blackwood.
Na persze!
Soha nem alacsonyodna le odáig, hogy azzal a férfival legyen
egy olyan helyen.
Nős!
Két gyereke van!
Valóban? Jó sok mindent tudsz róla!
Kint van a képük az asztalán.
Ott tartottunk, hogy kopogtat az ajtón.
Kipp-kopp!
Muszáj visszamennem dolgozni, amikor még csak két hónapos vagy.
Teljesen kimerít, hogy éjjelente etetlek, aztán elmegyek dolgozni, és sietek haza.
Dühös lettem.
Leszidtam.
Begubóztam.
Tervezgettem. A szökésemről fantáziáltam.
Apollo, ha majd lesz gyereked,
a legkegyetlenebb az, ha csecsemőkorában elszakítod az anyjától,
őt pedig visszazavarod dolgozni.
Soha ne csinálj ilyet, Apollo!
Hacsak őrületbe nem akarod kergetni.
Kipp-kopp!
Szétmentünk.
Nyilvánvalóan.
És most minden oldaláról látom.
Szarban vagy, kisanyám!
- Felébreszted a babámat! - A tiédet?
Rettegek, hogy elveszi tőlem a babámat.
És hogy soha többé nem láthatlak.
Minden elveszni látszik.
Ölni tudnék, hogy olyan amerikai lehessek, mint ő.
Nála minden hatalom.
Olyan vagy, mint az anyám!
Ó, ez fájt.
Fogom ezt a kis sebet, beteszem a többi közé
és bepánikolok.
Óvatosan, félve szól hozzám, mert meggyőződése, hogy őrült vagyok.
Ezt kell hinnie, hogy elszakíthasson magától, és elvihesse a gyereket.
Szeretném azt mondani...
Rohadj meg! Kinek képzeled te magad?
De képtelen vagyok.
Szeretném péppé zúzni a kurva fejét,
de ő amerikai.
Senki nem jön érted, Lillian. Felfogod végre?
Pofonegyszerű. Nem jön senki, mert nincs senki a világon, aki szeretne.
Aztán megmozdult a föld.
Téged jött látogatni. Szombati nap az, amikor megtalálja a számlát.
Gőzöm sincs, hol találta, hacsak nem ő maga rejtette el.
Őrjöng, bár nem vagyunk együtt többé.
Kivetkőzik önmagából.
Kidagad az ér a nyakán, a szeme hatalmasra guvad.
Azt üvölti, ha ő nem kaphat meg, más sem.
Másik pasas nem nevelheti fel a fiamat!
A fiadat?
A fiamat! Bíróság elé viszlek!
Végzek veled, Lillian!
Viszlát, ennyi volt! Véged!
Soha nem tenném! Képtelen lennék! Nem csaltalak meg!
Mikor lenne rá időm egyáltalán?
Mégis mit érnék el azzal, ha lefeküdnék a főnökömmel?
Hazug!
Csupa bűbáj vagy, Lillian!
Annak láttatod magad, aminek akarod!
Aztán egy nap hazaértem munkából.
Vittem neked egy Happy Mealt.
Mindig a krumplit etted meg először.
Hazaérve...
láttam valamit, ami beleégett a retinámba.
Lekapcsoltam a villanyt.
Amikor nem tudtunk aludni, az ágyunk volt a csónak.
De te, Lillian, te voltál a cápa.
Egy zsaru?
Pont egy fehér amerikai zsaru?
Máglyára vetik azért, amit tett. A föld színéről is eltüntetik.
Kibaszott hazudozó vagy!
De ő az amerikai.
Pont, mint a többi nőt és boszorkányt előtte.
Jövök érted!
A válaszom „nem”.
Soha nem lehet elég.
Nem az az anya vagyok, aki akartam lenni.
Amit elvettem tőled, fiam...
Anya!
Amit kitöröltem az életedből.
Az anya, aki vagyok, az, ahogy mondta...
Az anya, aki vagyok...
- Az anya, aki vagyok... - Hé!
Nem!
Nem, nem, nem!
Lillian története nem így ér véget.
Bemászott és bezárta az ablakot.
Micsoda pofátlanság kényszeríteni valakit, hogy kaparjon fel a betonról!
Képtelen vagyok! Nem megy!
Bemászott. Jézusom!
Ki vagy te?
Szörnyű ez a világ.
De semmi nem olyan szörnyű, hogy leugorj miatta.
Brian West nem nyerhet!
A lélek egy sötét éjszakája.
Lillian elvesztette a kapcsolatot a felsőbb erőkkel.
Egy sötét éjszakára spirituális megoldás kell.
Te vagy Isten?
Istennő?
Tudtam!
Büntetni jöttél?
Lillian, kérj segítséget a szellemektől,
ha már minden erődet felhasználtad.
Büntetést érdemelsz, Lillian?
Nem így érezted egész életedben?
Mert eljöttél onnan.
Mert túléltél.
Mert egyszer hazudtál a férjednek és a gyerekednek?
Mindazért, amit tettél?
Büntetést érdemelsz?
Hinni fogok!
Ígérem!
Üdvözlégy Mária, kegyelemmel teljes!
Az Úr...
Áldott a te...
Ezt nem ismerem.
Magára hagynád a gyerekedet ebben a világban?
Büntetést érdemelsz?
Kössünk egy üzletet!
Kérlek! Bármit megteszek!
Azért jöttél, hogy megmondd?
Lillian azon tűnődött, hogy van-e valahol egy másik nő,
aki éppen térden állva
igyekszik üzletet kötni a 200-as szobában fekvő fia üdvéért.
Nem megyek sehová.
Az anyja vagyok.
És ennél többnek nem kell lennem.
Jó anya leszek.
Ígérem!
A legjobb, aki lehetek.
Bármit megteszek.
Ha megúszhatom ezt.
Ha te elintézed nekem valahogy.
Ezek az alkuk, amiket megkötünk,
valóságosak.
Amit Lillian nem tudott, az az, hogy 35 évvel később, ugyanezen a napon
Apollo Kagwa fizeti majd meg az árát
annak az alkunak, amit ebben a szobában kötött.
IMÁDOTT FIÚ
Mit mondtál?
Semmit.
Az istenek elveszik, ami jár nekik.
Egy bőröndben végzed
a folyó fenekén.
Ekkor döbbent rá Lillian.
A megoldás a problémájára végig a szobában volt.
Nem kellett vallomást tennie.
Nem kellett hívnia a rendőrséget.
Nem kellett elmondania Apollónak.
Elintézheti ő maga.
Ó, Lillian, tudom, mit tettél! Tudom!
Légy most csöndben!
Nem nyersz, seggfej!
Lillian rájött,
hogy erről senkinek nem kell tudnia.
Soha.
Óvatos lesz, és alapos.
Megeszi a ludat,
és bizony kövér volt.
De hiába a sok beszéd,
Briannek sem volt senkije, akit érdekelt volna, hogy él-e, vagy sem.
Nincs olyan, amit ne tennénk meg...
A szeretteinkért.
Lillian emlékezett egy régi ígéretére.
Amiről teljesen megfeledkezett.
Soha nem hagyom, hogy bármi rossz történjen veled.
Utolsó leheletemig óvni foglak.
A testem minden molekulájával.
És betartotta, amit ígért.
Olyan jó anya lett, amilyen csak lehetett.
Nézd! A nap is kisütött.
Visszatérhet a fény beléd.
HA EGY JELET KERESEL, EZ AZ.
Lillian végre elhitte, hogy minden jobb lesz majd,
mint amilyen azóta volt, hogy betette a lábát ebbe az országba.
Amerikainak érezte magát.
TÜNDÉRMESÉNK 1968-BAN, EGY KUKÁSSZTRÁJK IDEJÉN KEZDŐDIK.
FEBRUÁRBAN A NEW YORK-I KÖZTISZTASÁGI ALKALMAZOTTAK
NYOLC NAPON ÁT NEM ÜRÍTETTÉK AZ UTCAI SZEMÉTGYŰJTŐKET.
SZÁZEZER TONNA HULLADÉK BORÍTOTTA AZ UTCÁKAT ÉS A JÁRDÁKAT.
PATKÁNYOK VERSENYEZTEK A REGGELI KOCOGÓKKAL.
LÁNGOLÓ SZEMÉTTÁROLÓKTÓL FORRT A LEVEGŐ.
AZ ÖT KERÜLET BELEFULLADT A MOCSOKBA... - V
Kimondhatjuk, hogy Lillian első...
és egyetlen gyermeke...
1977 csodás ködében fogant.
Amerikában úgy írjuk át a történelmet, hogy eltöröljük.
De a múlt nem marad eltemetve örökké.
Az alkukat nem lehet felbontani,
és az istenek elveszik, ami nekik jár.
A feliratot fordította: Varga Attila