ZIEMEĻI, DIENVIDI, AUSTRUMI, RIETUMI AR'. KUR MAZĀ BRAIANA ŠŪPULI KAR?
PAMATĀ VIKTORA LAVALA ROMĀNS
Amerikā mēs pārrakstām vēsturi,
to izdzēšot.
Ko tu dari? Stāvi! Sūda jukusī kuce!
Tā, tevi jāiesloga!
Ko tu dari?
Velns, tevi jāiesloga!
Laid mani! Lūdzu.
Lūdzu, mīļā.
"Te Apollo. Atstājiet ziņu."
Zvanu tev jau trīs dienas.
Es nezinu, kur tu esi, Apollo. Es nezinu, kur tu esi.
Cilvēki Ņujorkā tiek izskaloti. Burtiskā nozīmē.
VIESNĪCA ELK
Viesnīca Elk pastāvējusi vairāk nekā 100 gadus.
Tā būvēta imigrantiem, kuri brauca cauri Elisas salai.
Esmu ieradusies atcelt vienošanos.
Simt gadu ir īsts amerikāņu veiksmes stāsts...
ņemot vērā to, ka šī ir draņķīgākā viesnīca pasaulē.
...atklāta Mocarta simfonija.
Bavārijas Federālās zemes bibliotēkā, kur tā atrasta,
teica, ka simfoniju ar roku pierakstījis Mocarta tēvs,
lai ietaupītu naudu par nošu kopēšanu.
Jaunatklātā simfonija tiks publiski atskaņota 17. maijā
- koncertā Bavārijā. - Viņš tev pamatīgi sadevis.
Neatkarīgie pētnieki joprojām mēģina pārbaudīt
dokumenta autentiskumu.
Taču bibliotēkas pārstāvis...
Es to atceros.
Cik ilgi?
To visu.
- Cik ilgi? - Es gribu 205. istabiņu.
Nē. Apskatiet tarifus.
MINIMUMS, DIVAS STUNDAS TIKAI SKAIDRĀ NAUDĀ
Visu nakti.
- Visu nakti? - Lesters bija noguris.
Viņš te bija nostrādājis 20 gadus.
Viņa darbs bija atšķirt bandas locekli un slepkavu
no maukas, narkotirgoņa, prostitūtu klienta un sutenera.
Viņš bija noskatījies bandu cīņās aiz šīm pašām durvīm.
Kā pusaudži, nē, mazi bērni cietsirdīgi nogalināti uz ielas.
Cik ilgi?
Sākumā viņš gāja laukā un berza asfaltu.
Nu tas bija rūsas sarkans.
Septiņdesmit pieci.
Bandu locekļiem un slepkavām istabiņu atteica.
Čeku saņemsiet izrakstoties.
Pārējie bija gaidīti.
Protams, viņa atšifrēšanas spējas ne vienmēr bija asas.
Kā toreiz, kad kāda transpersona tika nožņaugta,
zelta vizuļojošā kleitā pabāzta zem gultas
un divas nedēļas netika pamanīta.
- Cik jūsu ir? - Tikai es.
Jūs esat viena, a?
Neviens viņu nemeklēja, apglabāja bez vārda.
Viena.
Tajā grāmatā ir vārdu gadsimti.
Tuvojas negaiss.
Jā, tā ir.
Atvainojiet. Sieviete ir jāpalaiž.
Mēs sapņos sadalām lomas kā lugā.
Kurš spēlē kuru lomu, lai neapzinātais kļūst apzināts?
Kurš spēlē kuru lomu?
Un kāpēc?
Ei! Neaiztiec. Lipīgs.
Lilianai nevajadzēja Apollo piedošanu.
Viņai vajadzēja pašai savu.
Un tā atradās aiz šīm pašām durvīm.
1981. gads Ņujorkā bija asiņains.
Pat Liliana nespēja paglābties no vardarbības.
Viņa todien bija ko redzējusi.
Tēti, nē!
To nekad nevarēs aizmirst.
Tēti! Nē!
Un tas bija viņu vēlreiz mainījis.
Es zinu, ko tu izdarīji, Liliana. Es zinu.
Tad tu tiešām liksi man gaidīt, a?
Jā. Tu tiešām mani dari traku, tu to zini?
Jā, mīļais. Jā.
Tiksimies.
Viņa bija te bijusi. Tajā naktī. Šausmīgajā naktī sen atpakaļ.
Šajā istabiņā, kas glabāja noslēpumu, kuru viņa bija nozvērējusies neizpaust.
Bet noslēpumi grib tikt brīvībā, un tiks samaksāta cena.
VIESNĪCA ELK LILIJA ANNA VESTA
1988. GADA JANVĀRIS
Tā bija tava tēva kaste.
Kāds to atstāja pie durvīm.
KAD TICI TAM, KO NESAPROTI, TU CIET
Nu, pastāsti man vēl kaut ko.
Ko man tev pastāstīt?
Nu, nevar neko zināt, kamēr nezina visu, tā ka lai ir viss.
KAD TU ŠO LASĪSI, ES BŪŠU PROM
Tas bija neiedomājami, par ko viņa bija kļuvusi.
Ko nu, Liliana?
Ko nu, Liliana? Ko tad?
Pastāstiet savu stāstu, un es pateikšu, kas esat.
Tā nebija pēdējā reize, kad viņa tur mirstošu vīrieti.
Ja jūs aizrauj skaitļi, tad tā ir pirmā no trim.
Tā ir tricināšanās pirms zemestrīces.
Viens cilvēks aiziet, izlaužas laukā,
rada seismiskas pārmaiņas ģimenē un zemē.
Bet cik maksā brīvība?
Vai viņa bija atbildīga par visu, kas Ugandā notika pēc viņas aizbēgšanas?
Vai palikdama viņa būtu mainījusi ģimenes vēstures gaitu?
Bet viņa aizbrauca.
Pēc tam Idi Amins sagrāba varu no Obotes
un izslaktēja viņas tautu.
- ...viņiem jāmirst. - Tagad visi bija miruši. Visi.
Kāds dievs liktu savai tautai tā ciest?
Kāds dievs atvestu viņu tik tālu, lai tagad viņu mocītu?
Tas nav mans dievs.
Ārtur.
Liliana jau labu laiku zināja,
ka ir patiesākas lietas par Ķēniņu Ķēniņu.
Viņa atcerējās cerību.
Nevaldāmo cerību, ka Amerikā viss būs citādi.
Ņujorka bija viņā radījusi plaisu, un gaisma bija ielavījusies atpakaļ.
Viņa atrada vietu sapņošanai.
Viņas vecmāmiņa vienmēr teica, ka viņai ir skaista balss.
Varbūt viņa varētu būt laundža dziedātāja mirdzošā kleitā,
dziedātu smeldzīgas mīlas dziesmas pieputējušā salonā.
Varbūt viņa varētu kādu satikt, iemīlēties, dzemdēt daudz bērnu.
Dižā Amerika. Apsolītā zeme.
Apollo, es mīlēju šo vietu. Es tai ticēju.
Redzēju, kas Amerika grib būt, es darītu jebko, lai kļūtu par amerikānieti.
Bet dažreiz, vairumā reižu,
tā nedaudz lika man justies tā, it kā man būtu jākļūst mazākai.
Jāpiedomā pie vārdiem un smaidiem. Nedrīkstu izcelties, dusmoties.
Tu neredzi?
Nedrīkstu būt redzama.
Tas nav mūsu mazulis!
Apollo, vai esi gana daudz dzirdējis mani sakām "es tevi mīlu"?
Es esmu šajā pasaulē pieļāvusi kļūdas. Tu neesi viena no tām.
Bet es tevī iedēstīju, pat tavā mazajā vecumā,
savas... raizes.
Satraukumu.
Bailes.
Neizcelies! Nerunā skaļi!
Nestāsti jokus! Neesi arī pārāk nopietns!
Nepievērs sev uzmanību!
Neskandalē veikalā!
Vienkārši nedari to!
Apollo, tu jau četru gadu vecumā zināji, kā ir dzīvot bailēs.
Kad man bija četri gadi, man vislabāk patika
atrast laukā vecmammu, kas, salīkusi pār lielu dzelzs katlu, cepa mandazī.
Tu neesi tos nekad ēdis, hm? Mīksti, pūkaini virtuļu mākoņi.
Karsti. Pa virsu nedaudz kardamona,
nedaudz kanēļa un daudz kokosriekstu piena.
Mandazī nevar pagatavot, neapdedzinoties ar eļļu.
Lai to garša mutē būtu nevainojama,
jāpievieno ļoti, ļoti, ļoti svarīga sastāvdaļa.
- Mīlestība. - Mīlestība.
Viņa bija praviete. Katra minūte man bija kā dzīves stunda.
Liliana, dzīvē svarīgi ir tas, ko mēs darām mīļajiem cilvēkiem.
Liliana, neļauj vīriešiem tevi padarīt traku, jo viņi mēģinās.
Liliana, ja nolemsi iet pāri līķiem, tad lai to ir daudz.
Ja mums paveicas, mums visiem ir atmiņas par virtuvi.
Ar mīlestību gatavota ēdiena siltumu un smaržu.
Nav svarīgi, kas mēs esam, no kurienes nākam, -
vai tā ir virtuves plīts vai dzelzs katls, mums visiem dāvāts šis mantojums.
Ja mums paveicas.
Katls ir vienīgais, kas ir palicis.
Lūdzu, mīļā.
Liliana, lūdz palīdzību gariem,
kad esi iztērējusi visus savus spēkus.
Apollo, es nekad tev negatavoju mandazī. Kāpēc?
Es gribēju, lai tev garšo parastais amerikāņu bērnu ēdiens.
Gribēju, lai tu iederies, ēzdams makaronus ar sieru,
hotdogus un baltmaizi ar zemesriekstu sviestu un želeju.
Bet gatavoju tos ar mīlestību.
Es zinu, ko tu izdarīji...
Tuvojas negaiss.
Tek! Spainis!
Lester, no jumta pil. Man ir viesis.
TU ESI TIEŠI TUR, KUR TEV JĀBŪT
Mēs viņus tagad tā saucam?
Tev jāgaida sava kārta, Andželika. Kad būšu - būšu.
Tas tavā garā, Lester. Kad būsi - tad būsi.
- Nesteidzies, sūda gliemezi! - Si tu savais, cher.
Es zinu, ko tas nozīmē, pakaļa.
- Es gribu bērnus. - Kā, lūdzu?
Gribu iespēju būt labs vīrs un lielisks tēvs.
Zin, domāju, ka es to varētu.
Lūdzu, mīļā.
Agrāk padomu sieviete nodeva sievietei.
Pasmeltu no viņas zināšanu akas. Kā mēs darām šo grūto lietu.
Es vēršos pie savas mātes,
un viņa pastiepj man roku,
un viņa vēršas pie savas mātes pirms tam.
Cilvēku informācijas ķēde, kas iesniedzas arvien tālākā pagātnē.
Liliana.
Kad iepazinos ar tavu tēti, gaisā virmoja tāda traka burvība.
Mēs bijām ieradušies no tālām vietām, es - no Ugandas, viņš - no Sirakjūsas,
lai Ņujorkā varētu iemīlēties viens otrā.
Labojums.
Es mīlēju tavu tēti.
Labojums.
Nevaru tev pastāstīt, kāda ir sajūta romantiski mīlēt.
Es nekad neesmu jutusi īstu laimi vai apmierinātību.
Tos tauriņus vēderā, par ko cilvēki runā. Neesmu tos nekad jutusi.
Vienkārši tukšas vietas.
Šos caurumus aizpildīja tikai mans dēls.
Es zinu, ka tas arī nebija nekas labs, Apollo.
Izdarīt tādu spiedienu uz bērnu.
Uzvelt viņam mana prieka nastu.
Mīlēt tevi vairāk, nekā jebkad esmu mīlējusi sevi.
Un dažreiz...
arī ienīst to nastu, ka mīlu tevi.
Bet mēs, mātes, nedrīkstam par tādām lietām runāt.
Dievišķās neērtības.
Bēdas, skumjas, nožēla.
Nemiers, ko rada rūpes par bērnu.
Vai ar mani pietiek?
Tu esi manā prātā iezīdies kā ērce.
Un esmu sapratusi, ka es nevaru vairs nebūt māte.
Vai varu būt pietiekama māte?
Nu, tagad nav izvēles.
Jo, bērniņ, tev esmu tikai es.
Protams, man bija cerības un sapņi.
Vai mēs visi neaugam, kaut ko ievēloties, kad krīt zvaigzne?
Es visus sapņus atdevu tev.
Labi. Pirms tev stāstu to, ko negribu stāstīt, piešķiršu krāsu.
Viņu bija dziļi ievainojusi māte, kas viņu ienīda.
Es par to domāju un prātā apskauju viņu.
Tēvs bija vēl sliktāks.
Bet mātes nodevība bija kas tāds, kam viņš nespēja tikt pāri.
Tam bija jābūt kā brīdinājumam.
Es biju krāsu akla.
Tavs tētis tevi kvēli mīlēja, bet viņš arī guva gandarījumu
no sasniegumiem un citām sfērām, kurās tevis nebija.
- Man skauda... Man skauž. - Vesta kungs, apsveicu,
paldies par izcilo darbu policijā.
Tavs tēvs glabāja daudz mantu.
Mantas, mantas, kastēm to.
It kā lietas būtu pierādījums jēgpilnai dzīvei.
Lietas aizpildīja tukšumu, ko atstāja nemīlošie vecāki.
Runā, ka mums lemts iet tēvu pēdās.
Un rau! Viņš izvēlējās sievieti, kura arī nespēja viņu mīlēt.
Bet man viņu vajadzēja.
Vajadzēja, lai piesedz manu kļūdu.
Bija brīži, kad skatījos uz viņu un domāju: "Es tevi ienīstu."
Un citus brīžus viņš bija manis izvēlētais puisis.
Jo, ak vai, es zināju, ka viņš tevi mīlētu.
Ignorēju visus iekšējos brīdinājumus,
kas man vēstīja, ka kaut kas ar viņu nav kārtībā.
Kaut kas.
Es neredzēju plaisas, kas noveda līdz zemestrīcei.
Neredzēju iemeslus, kāpēc viņš mani izvēlējās.
Lieliski der.
Padomā tik!
Viņš man saka...
Tu mani tā tracini, ka gribu sist sienas, līdz pirksti pārvēršas pulverī!
Viņš man arī saka...
Tu mani apmirdzi ar tik spēcīgu gaismu, ka esmu tās apžilbināts.
Mēs ik dienu dzīvojam kaut kur starp šīm abām galējībām.
Sūda saplīsusī pilsēta. Par ko maksājam nodokļus?
Tu mūžā neesi nodokļos samaksājis ne centa.
Kundze!
Tas ir kāda dēls.
Es zinu.
Kurš pilda kuru lomu?
Un kāpēc?
Paldies. Man bail no tumsas.
Rīts vienmēr pienāk.
Es jau sāku domāt, ka es neeksistēju.
Vai šīs ir debesis?
Pilnīgs pretstats.
Gribu atpakaļ naudu.
Nemaksāšu par sūda istabu, kurā griestos ir caurumi.
Gaisma un siltums no svecēm?
Neviens cits tevi neizmitinātu, Andželika.
Ej dirst, Lester. Un pie velna tavu štrunta viesnīcas parodiju.
Kur ir jūsu māte?
Viņa ir Masačūsetsā.
Man te piegriezies.
Es tev saku, pārceļu savu biznesu uz The Duchess.
- Man tevis netrūks. - Viesnīca Elk ir paradīze
tarakāniem un žurku mēsliem.
Ja te saslimsti,
tad no zālītes dūmu un pelējuma ieelpošanas.
Apkalpošana - nulle. Te ierodies nomirt.
- Viņa nekad neaiziet. - Šī te ir nulnīca.
Mana atsauksme. Nulle zvaigžņu! Nulle zvaigžņu, pakaļa!
Es nāku no vietas, kur par slimo cilvēku rūpējas ģimene.
Es nāku no vietas, kur agrāk dedzināja raganas.
Kā jūs te nonācāt?
Daudz nepareizu pagriezienu.
Jums nebūtu jābūt vienam.
Es tik ilgi neesmu gulējis.
Kad es nevaru pagulēt, es iedomājos, ka mana gulta ir laiva.
Un gulta dreifē iekšā jūrā.
Man jāguļ pašā vidū, ekstremitātes nedrīkst karāties pāri,
jo citādi kāda haizivs varētu palēkties un nošņāpt kāju vai roku.
Neizklausās īpaši nomierinoši.
Varbūt nav.
Kāpēc jūs paliekat te?
Es zinu, ko tu izdarīji.
Man atnest jums ūdeni?
Ko citu?
Es skumstu pēc mammas.
Es šonakt miršu.
Es arī.
Atbraucu šurp ar Billu.
Pateicu mammai, ka mēs bariņš braucam ekskursijā.
Un Bills pateica sievai, ka brauc darījumos.
Bijām par to dzirdējuši. To kaiti, kas skar tādus kā mēs.
Billam bija bail.
Es viņam nepateicu, ka biju sācis slikti justies.
Sliktāk, jo, nu, mums bija biļetes uz Līnu Hornu.
Trešajā rindā. Pašā priekšā.
Doma, ka nepiedzīvošu viņas "Stormy Weather", nezinu...
Vienalga tuvojās sapņa beigas.
Ja neredzētu Līnu, tas nozīmētu, ka tas viss neko nenozīmēja.
Visas dusmas, slēpšanās un apjukums.
Mēs atbraucām ar autobusu.
Cilvēki noteikti domāja, ka viņš ir mans tētis vai kas.
Tad tas notika.
Tas bija ļoti pēkšņi, kā mainoties laikapstākļiem.
Klepus kļuva trakāks,
un cilvēki sāka uz mani skatīties - riebumā.
Man bija drudzis, pilēja sviedri.
Redzēju viņa acu skatienu.
Pirms diviem mēnešiem.
Bijām apmetušies jaukā vietā, un tad piezvanīja viņa sieva.
Ārkārtas situācija. Bija jābrauc atpakaļ, bet viņš atgrieztos.
Viņš atgrieztos uz Līnas koncertu.
Bet viņš neatgriezās...
Es izvandīju to istabu kā salietojusies rokzvaigzne,
meklēdams tās biļetes.
Nevarēju nekur tās atrast.
Man nebija daudz naudas. Turpināju atslēgties.
Es zinu, ka vajadzēja iztērēt palikušo.
Zinu, ka vajadzēja.
Vajadzēja ar autobusu braukt mājās.
Bet es to nespēju.
Es nespēju.
Es nespēju to nodarīt savai mammai.
Iedomājieties, ko tas viņai nodarītu.
Ziniet, redzēt nevainojamo ķermeni, ko viņa dzemdējusi,
sapuvušu un izpostītu.
Tad es atradu šo vietu un atdevu Lesteram atlikušo naudu.
Es saprotu, ka viņam ir sieva un pārējais.
Es saprotu.
Bet es gribētu...
Es tikai gribētu, lai būtu...
Es pat neiebilstu, ka tas viss beidzas šajā istabā.
Bet es gribētu, lai būtu redzējis Līnu dziedam "Stormy Weather".
Kaut manā prātā būtu tas tēls...
lai es pašā pēdējā brīdī varētu to iztēloties.
Saprotat?
Lai es varētu iztēloties, kā Līna dzied pēdējo noti,
kad beigās aizveras priekškars.
Dusi saldi!
Nē. Viņa nelūgs Dievu.
Tas nav mans dievs.
Andželika!
Palīdzi! Palīdzi!
- Vecīt! Prom! - Laid viņu!
- Tūlīt pat. - Neattiecas uz tevi.
Tevi vairs nekad neviens neredzēs.
- Atjēgsies... - Es samaksāju.
...iebāzts koferī upes dibenā. Celies!
- Celies! - Ei.
Ei, vecīt. Nu taču.
Ei. Čomiņ. Noliec to!
Dodu iespēju aiziet.
Ja neizmantosi - redzi to pleķi uz tās sienas?
Arī no tevis paliks tāds.
Tagad ej! Ej!
Andželika. Viss ir labi.
Viss ir labi. Esmu ar tevi.
Viss ir labi. Viņš ir prom.
Esmu ar tevi.
Kurš gan mani atradīs?
Es neeksistēju.
Eksistē. Es uz tevi skatos. Tu esi tur, kur tev jābūt.
Esmu ar tevi. Esmu ar tevi.
JA TU MEKLĒ ZĪMI, TE BŪS.
Kas notiks ar viņu?
Ko viņa teiks Apollo?
Kā viņa to viņam pateiks?
Es nāku pie tevis!
Kas palīdzēs tev mest grozā?
Kas tev iemācīs amerikāņu sporta spēļu noteikumus?
Varu celt smilšu pilis.
Mainīt spuldzītes.
Izņemt no vannas zirnekļus.
Bet pašdarināti Tēva dienas projekti skolā?
Ja nu kaut kas ar mani notiek?
Ja nu es naktī nomirstu?
Neviens pie tevis neatnāks.
Jo neviens nezina, ka tu esi viens.
Kā lai bērnam pasaka, ka viņa tētis neatgriezīsies?
Apollo, tu domāji, ka viņš tevi negrib,
bet bija pilnīgi otrādi.
Viņš gribēja tevi pārāk daudz.
Tu mani apmirdzi ar tik spēcīgu gaismu, ka esmu tās apžilbināts.
Man jāpaskaidro.
Man vajag paskaidrojumu.
Tā bija ļoti karsta diena.
Arī mitra.
Mēs ar tramvaju braucām uz Rūzvelta salu piknikot pie ūdens.
Tunča sendvičs.
Visai garlaicīgi, a?
Ko tu teici?
Es neko neteicu.
Un tā bija pirmā reize, kad viņš neteica ko šādu:
"O, Liliana, tu esi tik skaista."
"Liliana, tu esi roze atkritumu laukā."
Ei, Liliana, zini, ka visa šī sala agrāk bija trakonams?
- Nē. - Jā.
Tagad te ir luksusa dzīvokļi.
Droši vien spoku apsēsti?
Ei, redzi to tur?
Bāku.
Tā bāka apgaismoja ceļu kuģiem, kas veda šurp jukušos.
Zini, tu esi visai jukusi.
Nepieskaitāma.
Es varētu panākt, ka tevi tur ievieto.
Zini, agrāk vīri savas sievas tādās ievietoja, nu, par masturbāciju
vai menstruālajām problēmām, vai pat smēķēšanu.
Taču tas nav smieklīgi, ne?
Ja esi viena no tām sievietēm.
Romānu lasīšana, vīra sliktā apiešanās, slinkums,
politiskā sajūsma, astma, sliktā kompānija.
Zini, ja kas tāds notiktu ar tevi, neviens to neuzzinātu.
Nu, tava ģimene un tā, jo, zini, viņu vairs nav.
Tik skumji.
Tie šķita kā draudi...
un es jutu, ka manī aizveras durvis.
Tā ir mana vaina...
ka es neieklausījos vārdos, ko dzirdēju, ēdot tunča sendviču
upes krastā Rūzvelta salā.
Viņa un viņu vārdos.
Tuvojas negaiss. Tuvojas negaiss.
Tuvojas negaiss.
Ja es varētu tev kaut ko iemācīt,
tad - meklēt zīmes.
Viņš teica...
Tu neeksistē.
Kā, lūdzu?
Un es sāku dzīvot tādās kā bailēs.
Taču viņš tiešām nebija izdarījis neko sliktu.
Apollo, zini to!
Ne līdz brīdim... Līdz brīdim, kad viņš pateica...
Apollo beidzot guļ.
Tuk, tuk.
Kas tur ir?
Banāns.
- Kad biju skumja... - Kāds banāns?
- Tuk, tuk. - ...viņš jokoja, lika man smaidīt.
- Kas tur? - Banāns.
Kāds banāns?
Viņš bija asprātīgs un jauks.
Kas tur ir?
Apelsīns.
Kāds apelsīns?
Esi apelsīnā, ka nepateicu banāns?
Ei, Liliana.
Es tevi pazīšu, līdz būsim pīšļos.
Kāpēc tie izklausās pēc draudiem?
Viņš atrada čeku un metās viņai virsū.
Viņa zvērēja pie visiem dieviem,
ka nezina, kur radies tas čeks no viesnīcas Elk 9. un 42. ielas stūrī.
- Nupat bijām sākuši dzīvot kopā. - Es nezinu, kas tas ir.
Dēka štruntīgā viesnīcā?
Izsmiekls.
Viņš domāja, ka tas ir viņas boss.
Čārlzs Blekvuds.
Kā tad.
It kā viņai patiktos pavadīt laiku tādā vietā
ar tādu vīrieti.
Viņš ir precējies.
Viņam ir divi bērni.
Ak tā? Tu daudz par viņu zini, a?
Viņš uz galda tur viņu fotogrāfijas.
Tu sāki teikt, ka viņš klauvēja pie durvīm.
Tuk, tuk.
Es atgriežos darbā, kad tev ir divi mēneši.
Man ir tas jādara.
Esmu pārgurusi, jo naktī mostos tevi barot,
tad eju uz darbu, nāku mājās.
Es kļuvu dusmīga.
Es bāros uz viņu.
Es atsvešinājos.
Es perināju bēgšanas plānu.
Apollo, ja tev kādreiz būs bērns,
visnežēlīgākais ir atraut mātei mēnesi vecu bērnu
un likt viņai atgriezties darbā.
Nekad tā nedari, Apollo.
Ja vien negribi redzēt vājprātu.
Tuk, tuk!
Mēs pašķiramies.
Tas ir acīmredzams.
Un nu viņš man atklājas visā krāšņumā.
Meitēn, tu esi dimbā.
- Tu pamodināsi manu mazuli. - "Tavu mazuli"?
Esmu pārbijusies, ka viņš man atņems bērnu.
Un es tevi vairs nekad neredzēšu.
Viss šķiet zudis.
Es atdotu visu, lai būtu amerikānis, kā viņš.
Viņam ir visa vara.
Tu esi tieši tāda kā mana māte.
Sāpīgs grieziens.
Manī paliek maza rēta, ko pievienoju savai rētu kolekcijai,
un es krītu panikā.
Viņš runā ar mani piesardzīgā tonī, jo viņš sev iegalvojis, ka esmu traka.
Viņam ir tam jātic, lai atbrīvotos no manis un paņemtu tevi.
Man gribētos viņam teikt...
Ej dirst! Ko tu no sevis iedomājies?
Bet es nevaru.
Es gribētu viņam iebelzt pa draņķa seju, bet viņš ir amerikānis.
Neviens nenāks tev pakaļ, Liliana. Saproti to?
Tas ir vienkārši. Neviens nenāks, jo nav palicis neviena tev dārga cilvēka.
Un tad sākas zemestrīce.
Viņš atnācis pie tevis ciemos. Ir sestdiena, viņš atrod viesnīcas čeku.
Nevaru iedomāties, kur viņš to atrada, ja nu vienīgi pats nolika.
Viņš trako, lai gan mēs vairs pat neesam kopā.
Viņš ir zaudējis prātu.
Uz kakla izspiedusies vēna. Acis liesmo.
Viņš saka: ja viņš nevar dabūt mani, tad neviens nedabūs.
Neviens cits vīrietis neaudzinās manu dēlu!
- Tavu dēlu? - Manu dēlu. Aizvilkšu tevi uz tiesu.
Es tevi iznīcināšu, Liliana.
Atvadies. Viss galā.
Es to nedarītu! Nevarētu! Neesmu darījusi!
Kad man vispār būtu laiks?
Ko, tavuprāt, man dotu gulēšana ar manu bosu?
Mele! Mele!
Tu esi glamūra iemiesojums, Liliana.
Tu atklāj sevi tādu, kādu vēlies lai tevi redz.
Un tad vienu dienu es pārnāku mājās.
Esmu tev nopirkusi Happy Meal komplektu.
Tu vienmēr pirmos apēdi frī.
Es pārnāku mājās...
un redzu ko tādu, ko nekad neaizmirsīšu.
Un tāpēc es izslēdzu gaismu.
Kad nevarējām pagulēt, mūsu gulta bija laiva.
Bet tu, Liliana, tu biji haizivs.
Kruķis?
No visiem iespējamajiem - baltais amerikāņu kruķis?
Viņi viņu par to sadedzinātu. Viņi viņu iznīcinātu.
Tu esi sasodīta mele!
Bet viņš ir amerikānis.
Kā sievietes pirms viņas un raganas pirms viņām.
Es nāku pie tevis!
Atbilde ir nē.
Ar mani nekad nepietiks.
Es neesmu tāda mamma, kāda gribu būt.
Ko es, dēls, tev esmu atņēmusi.
Mammu!
Ko es esmu izdzēsusi.
Kā jau teicu, neesmu tāda mamma...
Neesmu tāda mamma...
- Tāda mamma... - Ei!
Nē.
Nē. Nē, nē.
Tā nebeidzas Lilianas stāsts.
Viņa iekāpa iekšā un aizvēra logu.
Iedomājies to nekaunību - lūgt, lai kāds kasa tevi nost no asfalta.
Es nespēju.
Viņa ienāca iekšā. Ak dievs.
Kas tu esi?
Šīs pasaules sliktās lietas.
Bet nekas tik slikts, ka būtu tā kritiena vērts.
Braians Vests nav uzvarējis!
Tikai tumša dvēseles nakts.
Liliana bija zaudējusi saikni ar jebko augstāku.
Tumša nakts prasa garīgu atbildi.
Vai tu esi Dievs?
Dieviete?
Es zināju.
Esi ieradusies mani sodīt?
Liliana, lūdz palīdzību gariem,
kad esi iztērējusi visus savus spēkus.
Liliana, vai tu domā, ka tevi ir jāsoda?
Vai tu neesi tā jutusies vienmēr?
Tāpēc, ka tu aizbrauci.
Tāpēc, ka tu izdzīvoji.
Tāpēc, ka meloji vīram un bērnam?
Par visu, ko esi darījusi.
Vai tevi būtu jāsoda?
Es ticēšu.
Es apsolu - es ticēšu.
Esi sveicināta, Marija, žēlastības pilnā.
Tas kungs...
Svētīts lai ir...
Es šo nezinu.
Mēģināji pamest savu dēlu vienu pasaulē?
Vai tevi būtu jāsoda?
Es vienošos ar tevi.
Lūdzu, es darīšu jebko.
Vai esi atnākusi pateikt, ko man darīt?
Liliana prātoja, vai kaut kur ir otra sieviete uz ceļiem,
kura mēģina vienoties par savu dēlu, kas guļ 200. istabiņā.
Es neaiziešu.
Es esmu viņa māte.
Man ir bijis jābūt tikai tai.
Es būšu laba māte.
Es apsolu.
Es būšu labākā, kāda varu būt.
Es darīšu jebko.
Ja tu man ļausi palikt nesodītai par šo.
Ja tu kaut kā palīdzēsi tam aizmirsties.
Mūsu noslēgtās vienošanās
ir īstas.
Taču Liliana nezināja, ka šajā dienā tieši pēc 35 gadiem
Apollo Kagva dabūs samaksāt
par to darījumu, ko viņa māte noslēdza šajā istabā.
BRAIANS KAGVA MĪĻAIS DĒLS
Ko tu teici?
Neko.
Dievi paņems to, ko viņiem ir parādā.
Atjēgsies iebāzts koferī upes dibenā.
Un tad Liliana saprata.
Atbilde uz viņas problēmu visu laiku bija bijusi šajā istabā.
Viņai nevajadzēja atzīties.
Viņai nevajadzēja saukt policiju.
Viņai nevajadzēja stāstīt Apollo.
Viņa varēja pati padarīt to aizmirstamu.
Es zinu, ko tu izdarīji, Liliana, es zinu!
Klusē!
Tu neuzvarēsi, mērgli!
Liliana saprata,
ka it nevienam plašajā pasaulē tas nav jāzina.
Nemūžam.
Viņa rīkosies rūpīgi, pamatīgi.
Viņa bija nolēmusi iet pāri līķiem,
un to patiešām bija daudz.
Bet, kas attiecas uz viņa teikto,
arī Braianam nebija neviena, kam rūpētu, vai viņš ir dzīvs vai miris.
Nav nekā, ko neesam gatavas darīt...
To labā, kurus mīlam.
Liliana atcerējās senu savu apsolījumu.
Viņa bija par to aizmirsusi.
Es nekad neļaušu nekam ar tevi notikt.
Es tevi sargāšu ar dvēseli un miesu.
Ar katru molekulu.
Un viņa turēja to solījumu.
Viņa bija tāda māte, kāda bija apsolījusi būt.
Un lūk, spraucas laukā saule.
Laiks ieslēgt atpakaļ gaismu.
JA TU MEKLĒ ZĪMI, TE BŪS.
Beidzot Liliana spēja noticēt, ka ies labāk,
un tā ir bijis kopš dienas, kad spēra kāju uz šīs valsts zemes.
Viņa jutās kā amerikāniete.
ŠĪ PASAKA SĀKAS 1968. GADĀ ATKRITUMU STREIKA LAIKĀ.
FEBRUĀRĪ ŅUJORKAS KOMUNĀLO PAKALPOJUMU STRĀDNIEKI
ASTOŅAS DIENAS ATTEICĀS SAVĀKT ATKRITUMUS.
IETVES PIEPILDĪJA 100 000 TONNAS MĒSLU,
KAS GĀZĀS UZ IELĀM.
ŽURKAS SKRĒJA APĻUS KOPĀ AR RĪTA SKRĒJĒJIEM.
GAISĀ CĒLĀS ATKRITUMU DŪMI.
- PIECI RAJONI TIKA UZSKATĪTI PAR MIRUŠIEM... - V
LILIJA ANNA VESTA ČĀRLZS BLEKVUDS
Būtu pareizi teikt, ka Lilianas pirmais bērns...
un vienīgais bērns...
tika ieņemts tajā skaistajā 1977. gada eiforijā.
Amerikā mēs pārrakstām vēsturi, to izdzēšot.
Bet vēsture nepaliks aprakta,
vienošanās nevar atcelt,
un dievi paprasīs samaksu.
Tulkojusi Laura Hansone