NORD SØR ØST VEST, HVOR SOVER LILLE BRIAN BEST?
BASERT PÅ ROMANEN AV VICTOR LAVALLE
I USA omskriver vi historien
ved å viske den ut.
Hva er det du gjør? Stopp! Gale hurpe!
Du burde bures inne!
- Hva er det du gjør? - Du burde bures inne!
Slipp meg! Vær så snill.
Vær så god, skatt.
- "Dette er Apollo. Legg igjen en beskjed." - Jeg har ringt deg i tre dager.
Jeg vet ikke hvor du er, Apollo. Jeg vet ikke hvor du er.
Folk skyller i land i New York. Bokstavelig talt.
Elk Hotel har blitt drevet i over 100 år.
Det ble bygget for innvandrerne som var på gjennomreise.
Jeg er her for å u-inngå en avtale.
Hundre år er litt av en amerikansk suksesshistorie,
med tanke på at dette er verdens mest ræva hotell.
...funnet en symfoni av Mozart i Det bayerske statsbiblioteket.
Symfonien ble gjort til et manuskript av Mozarts far
for å slippe å betale en kopist.
Den nyoppdagede symfonien vil bli fremført 17. mai
- på en konsert i Bayern. - Han traff deg godt.
Det undersøkes fortsatt om dokumentet er ekte,
men en talsmann for biblioteket...
Jeg husker dette.
Hvor lenge?
Alt dette.
- Hvor lenge? - Jeg vil ha rom 205.
Nei. Se på prisene.
MINST TO TIMER KUN KONTANTER
Hele natta.
- Hele natta? - Lester var sliten.
Han hadde jobbet her i 20 år.
Jobben hans var å se forskjell på gjengmedlem og morder
kontra hore, langer, horekunde, hallik.
Han så gjenger føre krig rett utenfor døra.
Tenåringer, nei, barn, som meningsløst ble drept på fortauet.
- Hvor lenge? - Først skrubbet han sementen.
Nå var den rustrød.
Syttifem.
Gjengmedlemmer og mordere ble nektet rom.
- Kvittering når du sjekker ut. - Alle andre var velkomne.
Men han var ikke alltid like god på å gjennomskue folk.
Som den gangen en transkvinne ble kvalt, gjemt under senga i en gullkjole
og ikke ble oppdaget på to uker.
- Hvor mange? - Bare meg.
Er du alene?
Ingen hentet henne. Begravd navnløs.
Alene.
Flere århundrer med navn i den boka.
En storm kommer.
Det stemmer.
Unnskyld meg. Man flytter seg for en dame.
Drømmene våre er som et teaterstykke.
Hvem fyller hver rolle så vi kan bli bevisste på det underbevisste?
Hvem spiller hver rolle?
Og hvorfor?
Hei! Ikke rør. Det er smittsomt.
Lillian trengte ikke Apollos tilgivelse. Hun trengte sin egen.
Og den var bak denne døra.
1981 var et blodig år i New York.
Selv Lillian kunne ikke slippe unna volden.
- Hun hadde sett noe den dagen. - Nei, pappa!
- Noe hun aldri kunne glemme. - Pappa! Nei!
Og det hadde endret henne igjen.
Jeg vet hva du gjorde, Lillian. Jeg vet det.
Skal du bare la meg vente?
Ja. Du gjør meg virkelig gal, vet du det?
Ja, skatt. Ja.
Vi ses senere.
Hun hadde vært her før. Den fryktelige kvelden for lenge siden.
Dette rommet med en hemmelighet hun sverget hun aldri skulle fortelle.
Men hemmeligheter vil ut, og man må betale dyrt.
JANUAR 1988
- Det var din fars eske. - Noen la den igjen ved døra.
NÅR DU TROR PÅ TING DU IKKE FORSTÅR, KOMMER DU TIL Å LIDE
- Fortell meg noe mer. - Hva skal jeg fortelle deg?
Man kan ikke vite noe før man vet alt, så da får det bli alt.
INNEN DU LESER DETTE ER JEG BORTE
Det var utenkelig hva som hadde skjedd med henne.
Hva nå, Lillian?
Hva nå, Lillian? Hva før?
Fortell meg historien din, så skal jeg si hvem du er.
Ikke siste gang hun holdt en døende mann.
Liker du tall, ville dette være den første av tre ganger.
Det er en risting som leder til skjelvet.
Én person bryter fri og skaper en seismisk forskyvning i en familie og i landet.
Men hva er frihetens pris?
Hadde hun ansvaret for alt som skjedde etter at hun flyktet fra Uganda?
Kunne hun ha endret familiens historie hvis hun hadde blitt der?
Men hun dro. Og etterpå tok slakteren fra Uganda over etter Obote
og leverte en massakre til folket hennes.
- ...må dø. - Alle var borte nå. Alle.
Hva slags gud lar folk lide så mye?
Hva slags gud ville la henne komme så langt og drepe henne nå?
Ikke min gud.
Arthur.
Lillian hadde lenge visst
at det var ting som var virkeligere enn kongenes konge her.
Hun husket håpet. Det tøylesløse håpet om at alt kunne bli annerledes i USA.
New York hadde åpnet en sprekk i henne, og lyset hadde krøpet inn igjen.
Hun fant rom til å drømme.
Bestemoren sa alltid at hun hadde en vakker stemme.
Kanskje hun kunne bli en sanger i en glitrende kjole
og synge kjærlighetsviser i en støvete bule.
Kanskje hun ville møte noen, forelske seg, få masse barn.
Fantastiske USA. Det forjettede land.
Apollo, jeg elsket stedet. Jeg trodde på det.
Jeg kunne se hva USA ønsket å være, og jeg ville drept for å bli amerikaner.
Men noen ganger, som regel,
fikk det meg til å føle at jeg måtte bli mindre.
Passe mine ord og mine smil. Kan ikke bli for stor, kan ikke være sint.
- Ser du ikke det? - Kan ikke være synlig.
Det er ikke barnet vårt!
Apollo, har du hørt meg si "jeg er glad i deg" nok ganger?
Jeg har gjort noen feil i denne verden. Du er ikke en av dem.
Men selv i din unge alder ga jeg deg min egen... uro.
Bekymring.
Frykt.
Ikke bli stor. Ikke snakk høyt.
Ikke fortell en spøk. Ikke vær for alvorlig, heller.
Ikke få oppmerksomhet.
Ikke få raserianfall i butikken. Bare ikke gjør det.
Apollo, fire år gammel visste du allerede hvordan det føltes å leve livet i frykt.
Da jeg var fire, var det jeg likte aller best å gjøre,
å finne min jajja utenfor mens hun lagde mandazi i en stor jerngryte.
Du smakte aldri dem. Myke, luftige donut-skyer.
Varme og krydret med litt kardemomme, litt kanel og masse kokosmelk.
Kan ikke lage mandazi uten å brenne seg på oljen.
Skal den smake perfekt i munnen,
må du legge til den altfor, altfor viktige ingrediensen.
- Kjærlighet. - Kjærlighet.
Hun var et orakel. Hadde en livslærdom hvert eneste minutt.
Lillian, det viktige i livet er det vi gjør for de vi elsker.
Lillian, ikke la en mann gjøre deg gal, for han vil prøve.
Lillian, hvis du bestemmer deg for å spise en hund, så spis en feit en.
Er vi heldige, har hver av oss minnet om et kjøkken.
Varmen og aromaen av noe som blir laget med kjærlighet.
Uansett hvem vi er og hvor vi er fra,
komfyr eller jerngryte, har vi alle fått det arvestykket i gave.
Hvis vi er heldige.
Gryten er alt som gjenstår.
Vær så god, skatt.
Lillian, be om hjelp fra åndene når du har brukt opp alle kreftene dine.
Apollo, jeg lagde aldri mandazi til deg. Hvorfor ikke?
Jeg ville at du skulle like maten som amerikanske barn liker.
Jeg ville at du skulle passe inn med mac'n cheese-dietten
og hotdoger og peanøttsmør og syltetøy på hvitt brød.
Jeg lagde det med kjærlighet.
Jeg vet hva du gjorde...
En storm kommer.
Lekkasje! Bøtte!
Taket lekker, Lester. Jeg har en gjest.
DU ER DER DU TRENGER Å VÆRE
Er det det vi kaller dem nå?
Du må vente på tur, Angelica. Jeg kommer når jeg kommer.
Typisk deg, Lester. Du kommer når du kommer.
Bare gå rundt i sneglefart, for faen.
- Si tu savais, cher. - Jeg vet hva det betyr, drittsekk.
- Jeg vil ha barn. - Unnskyld meg?
Vil ha muligheten til å bli en god mann og far. Jeg tror jeg kan være det.
Vær så god, skatt.
Vi pleide å gi råd fra kvinne til kvinne,
hentet opp fra kunnskapsbrønnen hennes. Hvordan vi gjør denne vanskelige tingen.
Jeg strekker meg tilbake til moren min, og hun holder hånden min.
Og hun strekker seg tilbake til moren sin.
En menneskelig informasjonskjede. Tilbake og tilbake og tilbake.
Lillian.
Det var en ødelagt magi i lufta da jeg møtte faren din.
Vi hadde kommet fra fjerne steder, jeg fra Uganda og han fra Syracuse,
så vi kunne bli forelsket i New York City.
Rettelse.
Jeg elsket faren din.
Rettelse.
Jeg kan ikke si hvordan det er å være forelsket på romantisk vis.
Jeg følte aldri ekte lykke eller tilfredshet.
Alle de greiene i magen folk snakker om? Jeg hadde aldri dem.
Bare tomrom.
Bare med sønnen min ble de hullene fylt.
Jeg vet at det heller ikke var bra, Apollo.
Legge alt det presset på et barn. Tynge ham med vekten av all min lykke.
Elske deg mer enn jeg kan elske meg selv. Og noen ganger...
...hatet jeg byrden av å elske deg også.
Men vi mødre må ikke snakke om slike ting.
Den guddommelige uleiligheten.
Smerten, sorgen, angeren.
Angsten av å ta seg av et barn.
Er jeg nok?
Du er en flått som har bitt seg fast i sinnet mitt.
Og det slår meg at jeg aldri ikke kan være en mor igjen.
Kan jeg være mor nok?
Vel, nå er det ikke noe valg. For, gutt, jeg er alt du har.
Selvfølgelig hadde jeg håp og drømmer.
Vokser vi ikke alle opp med en ønskedrøm?
Jeg ga alle mine drømmer til deg.
Før jeg forteller deg det jeg ikke vil fortelle deg, skal jeg først gi ham farge.
Han ble dypt såret av en mor som hatet ham.
Når jeg tenker på det, omfavner jeg ham i sinnet mitt.
Faren var verre.
Men morens svik var noe han aldri greide å glemme.
Det skulle ha vært et rødt flagg.
Jeg var fargeblind.
Faren din elsket deg lidenskapelig, men han fikk også tilfredsstillelse
av bragder og andre verdener som ikke gikk i bane rundt deg.
- Jeg var... Jeg er misunnelig over det. - Takk for en strålende innsats.
Faren din beholdt mange saker. Saker, saker. Flere esker med saker.
Som om ting var bevis på at han levde et meningsfullt liv.
Ting fylte tomrommet etter foreldrene som ikke kunne elske ham.
Det sies at vi er dømt til å gjenta mønstrene våre.
Og ta-da, han valgte en kvinne som heller ikke kunne elske ham.
Men jeg trengte ham. Trengte ham for å skjule feilen min.
Noen ganger så jeg på ham og tenkte: "Jeg hater deg."
Og andre ganger var han fyren jeg valgte.
For jeg visste at han kom til å elske deg.
Jeg ignorerte magefølelsen som sa at noe ikke var helt i orden med ham.
Noe.
Jeg så ikke sprekkene som førte til skjelvet.
Jeg så ikke grunnene til at han valgte meg.
Passer perfekt.
Har du sett?
Han sier...
Du gjør meg så sint at jeg vil slå veggen til fingrene mine blir til støv!
Han sier også...
Du skinner så sterkt på meg at jeg blir blendet.
Fra dag til dag lever vi et sted mellom de to ytterlighetene.
Jævla ødelagte by. Hva i helvete betaler vi skatt for?
Du har aldri betalt skatt i hele ditt liv.
Frue!
Det er noens sønn.
Jeg vet det.
Hvem fyller hver rolle?
Og hvorfor?
Takk. Jeg er mørkredd.
Morgenen kommer alltid.
Jeg begynte å tro at jeg ikke eksisterte.
Er dette himmelen?
Det motsatte.
Jeg vil ha tilbake pengene.
Jeg betaler ikke for et jævla rom med hull i taket.
Lys og varme fra stearinlys?
Ingen andre ville tatt imot deg, Angelica.
Faen ta deg, Lester. Faen ta deg og dette ræva hotellet.
- Hvor er moren din? - Hun er i Massachusetts.
Jeg er ferdig med dette stedet. Jeg tar mine forretninger til The Duchess.
- Vil ikke savne deg. - Elk Hotel er et paradis
for kakerlakker og rottelort.
Blir man syk på Elk, er det av doprøyk og mugg.
Null service. Man kommer hit for å dø.
- Hun drar aldri. - Dette er et no-tell.
Det er min anmeldelse. Null stjerner, din drittsekk!
Der jeg kommer fra, tar familien din vare på deg når du blir syk.
Der jeg kommer fra, pleide de å brenne hekser.
- Hvordan endte du opp her? - En rekke gale valg.
Du burde ikke være alene.
Jeg har ikke sovet på lenge.
Når jeg ikke får sove, later jeg som om senga mi er en båt.
Og at senga driver ut på havet.
Jeg må ligge helt i midten. Ingen lemmer kan henge ut over kantene,
for ellers kan en hai hoppe opp og bite av en fot eller en arm.
Høres ikke veldig avslappende ut.
Kanskje ikke.
Hvorfor bor du her?
Jeg vet hva du gjorde.
Skal jeg hente vann?
Noe som helst?
Jeg savner mamma.
Jeg kommer til å dø i kveld.
Jeg også.
Kom hit med Bill.
Jeg sa til mamma at en gjeng skulle dra på sightseeing.
Bill sa til kona at det var forretninger.
Vi hadde hørt om noe som rammet folk som oss.
Bill var redd. Jeg sa ikke at jeg hadde begynt å føle meg dårlig.
Enda dårligere fordi vi hadde billetter til å se Lena.
Tredje rad. Helt der fremme.
Tanken på ikke å oppleve hennes "Stormy Weather"... Jeg vet ikke.
Slutten på drømmen nærmet seg,
og ikke å se henne ville bety at alt hadde vært forgjeves.
Sinnet, hemmeligholdelsen og forvirringen.
Vi tok en buss hit. Folk må ha trodd at han var faren min eller noe sånt.
Så skjedde det.
Det var helt plutselig, som et væromslag.
Hosten ble ille, og folk stirret på meg i avsky.
Jeg hadde feber, svetten rant.
Jeg så blikket hans. Det var to måneder siden.
Vi bodde på et fint sted, og så ringte kona hans.
En krise. Han måtte dra, men han skulle komme tilbake i tide til å se Lena.
Da han ikke gjorde det... rev jeg rommet i filler som en stein rockestjerne
på jakt etter billettene.
Kunne ikke finne dem. Jeg hadde lite penger. Jeg fikk stadig blackout.
Jeg vet jeg skulle ha brukt det jeg hadde igjen.
Jeg skulle ha tatt en buss hjem igjen, men jeg kunne ikke gjøre det.
Jeg kunne ikke det. Jeg kunne ikke gjøre det mot mamma.
Tenk hva det ville gjort med henne
om hun så at den perfekte kroppen som hun fødte, var råtten og ødelagt.
Jeg fant dette stedet og ga Lester resten av pengene mine.
Jeg skjønner at han har kone og alt det der. Jeg skjønner det.
Men jeg skulle ønske... Jeg skulle bare ønske jeg kunne...
Det er greit at jeg endte opp på dette rommet.
Men om bare jeg kunne sett henne synge "Stormy Weather".
Om bare jeg hadde det bildet i hodet,
så jeg kunne sett det for meg i det siste øyeblikket. Ikke sant?
Jeg kunne sett for meg at Lena holdt den siste tonen idet teppet gikk ned.
Sov godt.
Nei. Hun ville ikke be.
Ikke min gud.
Angelica!
Hjelp meg.
- Kom deg ut! Det angår ikke deg. - Slipp henne.
- Ingen vil se deg igjen. Du ender opp... - Jeg betalte.
...i en koffert på bunnen av en elv. Kom deg opp!
- Kom deg opp! - Hei! Kom igjen.
- Hei. Legg den fra deg! - Jeg gir deg sjansen til å dra.
Tar du den ikke... Ser du den flekken på veggen?
Det blir det som gjenstår av deg. Så dra! Dra!
Angelica. Det går bra.
Det går bra. Jeg har deg. Han er borte.
Jeg har deg.
Hvem skal komme og finne meg? Jeg eksisterer ikke.
Jo. Jeg ser på deg. Du er der du trenger å være.
Jeg har deg.
HVIS DU LETER ETTER ET TEGN, SÅ ER DETTE DET.
Hva vil skje med henne?
Hva vil hun fortelle Apollo? Hvordan vil hun fortelle ham det?
Jeg kommer!
Hvem skal hjelpe deg med å treffe kurven?
Hvem skal lære deg reglene i amerikanske sporter?
Sandslott kan jeg lage.
Bytte lyspærer.
Fjerne edderkopper fra badekar.
Men håndlagde farsdagsprosjekter på skolen?
Hva om noe skjer med meg?
Hva om jeg dør om natten?
Ingen vil komme for deg.
For ingen vet at du er alene.
Hvordan sier man til et barn at faren ikke kommer tilbake?
Apollo, du følte at han ikke ville ha deg,
men det var stikk motsatt. Han ville ha deg for mye.
Du skinner så sterkt på meg at jeg blir blendet.
Jeg må forklare. Jeg trenger en forklaring.
Det var en veldig varm dag. Fuktig også.
Vi tok taubanen til Roosevelt Island for å spise piknik ved vannet.
Tunfisksalat.
Litt kjedelig.
- Hva sa du? - Jeg sa ingenting.
Det var første gang han sa noe annet enn: "Lillian, du er så vakker."
"Lillian, du er en rose på en søppelfylling."
Visste du at hele øya pleide å være et sinnssykehus?
- Nei. - Ja.
Luksusleiligheter nå. Sikkert hjemsøkt.
Ser du det fyrtårnet der borte?
Det fyrtårnet lyste vei for skipene som brakte gærningene hit.
Du er ganske gal.
Du er helt sprø.
Jeg ville fått deg innlagt der.
I gamle dager sørget ektemenn for at konene ble innlagt for onanering,
menstruasjonsproblemer, til og med for røyking.
Men det er ikke morsomt. Hvis du er en av de kvinnene.
Lese romaner, dårlig behandlet av ektemannen, latskap,
politisk interesse, astma, dårlig selskap.
Hvis noe slikt hadde skjedd med deg, ville ingen ha visst det.
Familien din og sånt, siden alle er borte.
Så trist.
Og det føltes som en trussel. Jeg kjente at en dør inni meg ble lukket.
Det er min skyld...
...at jeg ikke hørte på ord som ble sagt mens vi spiste på Roosevelt Island.
Hans og deres.
En storm nærmer seg. En storm nærmer seg.
En storm nærmer seg.
Hvis jeg kunne lært deg noe... så er det å lete etter tegnene.
Han sa...
- Du eksisterer ikke. - Unnskyld meg?
Og jeg begynte å leve i frykt.
Men han gjorde ikke egentlig noe galt.
Apollo, vit det.
Ikke før han sa...
Apollo sover endelig.
- Bank, bank. - Hvem der?
Banan.
- Når jeg var trist... - Banan hvem?
- Bank, bank. - ...fortalte han vitser.
- Hvem der? - Banan.
Banan hvem?
Han var morsom og snill slik.
Hvem der?
Ær.
- Ær hvem? - Ær du ikke glad jeg ikke sa banan?
Hei, Lillian.
- Jeg skal kjenne deg til vi er støv. - Hvorfor høres det ut som en trussel?
Han hadde funnet kvitteringen og konfronterte henne. Hun sverget
at hun ikke visste hvor regningen for et opphold på Elk Hotel hadde kommet fra.
- Vi hadde akkurat blitt sammen. - Vet ikke hva dette er.
En affære i dette ræva hotellet? Latterlig.
- Han trodde det var sjefen hennes. - Charles Blackwood.
Særlig.
Som om hun ville tilbrakt tid på et slikt sted med en slik mann.
Han er gift.
Med to barn.
Jaså? Du vet sannelig mye om ham.
Han har bilder av dem på skrivebordet.
Du begynte å si at han banket på døra.
Bank, bank.
Jeg begynner å jobbe når du er to måneder gammel. Jeg må det.
Jeg er utmattet etter å ha matet deg om natten, så jobbe, og så hjem.
Jeg ble sint. Jeg skjelte ham ut.
Jeg trakk meg tilbake. Jeg la planer om å flykte.
Apollo, hvis du noensinne får barn,
er den ondeste gjerningen å ta ham fra moren når han er noen måneder gammel
og få henne til å jobbe igjen. Aldri gjør det, Apollo.
Med mindre du vil se gæren.
Bank, bank!
Vi slo opp.
Den delen er åpenbar. Og nå ser jeg ham i alle farger.
Det er ute med deg nå.
- Du vekker barnet mitt. - "Barnet mitt"?
Jeg er livredd for at jeg aldri får se deg igjen.
Alt virker fortapt.
Han er amerikaneren jeg ville drept for å være. Han har all makten.
- Du er akkurat som moren min. - Det svir.
Jeg legger til det lille arret i samlingen av små arr
og får panikk.
Han snakker forsiktig til meg, for han har overbevist seg selv om at jeg er gal.
Han må tro det, så han kan amputere meg og ta deg.
Jeg vil gjerne si...
Faen ta deg! Hvem tror du at du er?
Men jeg kan ikke det. Jeg vil gjerne slå ham i trynet, men han er amerikaneren.
Ingen kommer for å hente deg, Lillian, for ingen som elsker deg, er igjen.
Så kommer jordskjelvet.
Han besøker deg. Det er lørdag, og han finner en hotellregning.
Kan ikke se for meg hvor han fant den, med mindre han plantet den selv.
Han er rasende, selv om vi ikke er sammen. Han går fra vettet.
Blodåren i halsen hans er synlig. Øynene hans brenner.
Han sier at hvis han ikke kan ha meg, så kan ingen det.
- Ingen annen mann får oppdra sønnen min! - Sønnen din?
Sønnen min! Jeg skal saksøke deg! Jeg skal knuse deg, Lillian!
Si farvel! Det er over!
Jeg ville aldri! Kunne aldri! Har aldri! Når skulle jeg hatt tid til det?
Hva skulle jeg få ut av å ligge med sjefen min?
Løgner!
Du er bare fortryllelse, Lillian! Du fremstår slik du ønsker å bli sett!
Så kommer jeg hjem en dag.
Jeg har kjøpt Happy Meal til deg. Du spiste alltid pommes fritesen først.
Jeg kommer hjem...
...og jeg ser noe jeg aldri kan glemme.
Så jeg skrur av lyset.
Senga vår var en båt når vi ikke fikk sove.
Men du, Lillian, var haien.
En purk? En hvit, amerikansk purk, av alle?
De ville brenne henne for dette. Få henne til å forsvinne.
- Du er en jævla løgner! - Men han er amerikaneren.
Som kvinnene før henne og heksene før dem.
Jeg kommer!
Svaret er nei.
Jeg kan aldri være nok.
Moren jeg ønsker å være, er ikke moren jeg er.
Det jeg har tatt fra deg, sønn.
Mamma!
Det jeg har visket ut.
Moren jeg er, er akkurat som han sa...
- Moren jeg er... - Hei!
Nei.
Det er ikke slik Lillians historie ender.
Hun kom inn og lukket vinduet.
Tenk så frekt å be noen om å skrape deg av fortauet.
Jeg kan ikke.
Hun kom inn. Herregud.
Hvem er du?
Det er fæle ting i denne verden, men de er ikke verdt det fallet.
Brian West vinner ikke!
Bare en mørk natt for sjelen.
Lillian hadde mistet tilknytningen til noe høyere.
En mørk natt krever en åndelig respons.
Er du Gud?
En damegud?
Jeg visste det.
Er du her for å straffe meg?
Lillian, be om hjelp fra åndene
når du har brukt opp alle kreftene dine.
Syns du at du burde straffes, Lillian?
Har du ikke alltid følt det?
Fordi du dro.
Fordi du overlevde.
På grunn av løgnen du fortalte mannen og barnet ditt?
For alt du har gjort? Burde du straffes?
Jeg skal være troende. Jeg lover at jeg skal være troende.
Hill deg, Maria, full av nåde.
Herren...
Velsignet er...
Jeg kan ikke denne.
Prøver du å la sønnen din være alene i denne verden?
Burde du straffes?
Vi kan inngå en avtale.
Vær så snill, jeg gjør hva som helst.
Skal du si hva jeg skal gjøre?
Lillian lurte på om det var en annen kvinne et eller annet sted som knelte
og inngikk en avtale for sønnen som lå på rom 200.
Jeg skal ikke dra.
Jeg er moren hans.
Det er alt jeg trenger å være. Jeg skal være en god en.
Jeg lover. Jeg skal være den beste jeg kan være.
Jeg gjør hva som helst.
Hvis du lar meg slippe unna med denne tingen.
Hvis du får det til å forsvinne på en eller annen måte.
Avtalene vi inngår,
er ekte.
Lillian visste ikke at 35 år etter akkurat denne dagen,
ville Apollo Kagwa betale prisen for avtalen moren inngikk i dette rommet.
Hva sa du?
Ingenting.
Gudene vil ta det de skyldes.
Du ender opp i en koffert på bunnen av en elv.
Så gikk det opp for Lillian.
Svaret på problemet hennes hadde vært i dette rommet hele tiden.
Hun trengte ikke å tilstå.
Hun trengte ikke å ringe politiet eller si det til Apollo.
Hun kan få det til å forsvinne helt selv.
- Jeg vet hva du gjorde, Lillian! - Vær stille!
Du får ikke vinne, drittsekk.
Lillian innså
at ingen i hele verden trengte å vite det.
Noensinne.
Hun skulle være forsiktig, nøye.
Hun hadde bestemt seg for å spise hunden, og det var sannelig en feit en.
Men til tross for alt pratet hans
hadde ikke Brian noen som brydde seg om han var i live eller død heller.
- Det er ingenting vi ikke vil gjøre... - For de vi elsker.
Lillian husket et gammelt løfte.
Et hun hadde glemt at hun avla.
Jeg vil aldri la det skje noe med deg.
Jeg vil beskytte deg med pust og sjel.
Med hvert molekyl.
Og hun holdt det løftet.
Hun var moren hun hadde lovet å være.
Og se, solen titter frem.
På tide å skru på lyset igjen.
HVIS DU LETER ETTER ET TEGN, SÅ ER DETTE DET.
Lillian kunne endelig tro at ting kom til å bli bedre
enn de hadde vært siden den dagen hun satte sin fot på dette landets jord.
Hun følte seg amerikansk.
DETTE EVENTYRET BEGYNNER UNDER SØPPELSTREIKEN I 1968.
I FEBRUAR NEKTET RENOVASJONSARBEIDERNE I ÅTTE DAGER Å HENTE SØPLA.
HUNDRE TUSEN TONN SØPPEL FYLTE FORTAUENE OG VELTET UT I GATENE.
ROTTER LØP SAMMEN MED MORGENJOGGERNE. SØPPELBRANNER FIKK LUFTA TIL Å KOKE.
DE FEM BYDELENE HADDE BLITT ETTERLATT TIL Å DØ... - V
Det vil være riktig å si at Lillians første og eneste barn
ble til i det vakre kaoset i 1977.
I USA omskriver vi historien ved å viske den ut.
Men historien nekter å forbli begravet. Avtaler kan ikke bli u-inngått.
Og guder vil ta det de skyldes.
Tekst: Espen Stokka