NORD SYD ÖSTER VÄSTER VAR FINNS BABY BRIANS NÄSTE?
BASERAT PÅ ROMANEN AV
I USA skriver vi om historien
genom att radera den.
Vad gör du? Sluta! Knäppa jävla subba!
Du borde buras in!
Vad gör du?
Du borde fan buras in!
Släpp mig! Snälla.
Här, raring.
"Apollo här. Lämna ett meddelande."
Jag har försökt ringa dig i tre dagar.
Jag vet inte var du är, Apollo. Jag vet inte var du är.
Människor spolas upp i New York. Bokstavligen.
Elk Hotel har varit verksamt i över 100 år.
Byggt för att hysa in immigranter som passerade igenom Ellis Island.
Jag är här för att upphäva ett avtal.
Hundra år är verkligen en amerikansk framgångshistoria ...
...med tanke på att det här är världens sunkigaste hotell.
...Mozart-symfoni upptäckts.
Enligt det Bayerska Statsbiblioteket, där den hittades,
var den fullständiga symfonin skriven i manuskriptform av Mozarts far
för att spara in på kostnader.
Den nyligen upptäckta symfonin ska framföras offentligt den 17 maj
- på en konsert i Bayern. - Han gav dig en rejäl smäll.
Externa utredare försöker fortfarande bekräfta dokumentets äkthet.
Men en talesperson för biblioteket...
Jag minns det här.
Hur länge?
Allt det här.
- Hur länge? - Jag vill ha rum 205.
Nej, titta på priserna.
PRISER MINIMUM TVÅ TIMMAR ENDAST KONTANTER
Hela natten.
- Hela natten? - Lester var utmattad.
I 20 år hade han arbetat här.
Hans jobb var att skilja mellan gängmedlem och mördare,
hora, langare, torsk och hallick.
Han hade sett gänguppgörelser precis utanför dörren.
Tonåringar, nej, småbarn, besinningslöst dödade på trottoaren.
Hur länge?
Först hade han gått ut och skrubbat cementen.
Nu var den roströd.
Sjuttiofem.
Gängmedlemmar och mördare nekades rum.
Du får kvittot vid utcheckning.
Alla andra var välkomna.
Men hans urskillningsförmåga räckte inte alltid till.
Som den gången en transkvinna ströps
och gömdes under sängen iklädd guldpaljettklänning,
utan att upptäckas på två veckor.
- Hur många? - Bara jag.
Ensam, alltså?
Ingen som gjorde anspråk på henne, begravd namnlös.
Ensam.
Det finns århundraden av namn i boken.
Det är en storm på väg.
Ja, det är det.
Ursäkta mig. Man flyttar sig för en dam.
Vi rollbesätter våra drömmar som en pjäs.
Vem fyller varje roll så att vi kan ta det omedvetna till medvetenhet?
Vem spelar varje roll?
Och varför?
Hördu! Rör inte. Det är smittsamt.
Lillian behövde inte Apollos förlåtelse.
Hon behövde sin egen.
Och den fanns bakom den här dörren.
1981 var ett blodigt år i New York.
Inte ens Lillian kunde undfly våldet.
Hon hade sett nåt den dagen.
Nej, pappa!
Nåt hon aldrig kunde glömma.
Pappa! Nej!
Och det hade förändrat henne ännu en gång.
Jag vet vad du gjorde, Lillian. Jag vet.
Så du tänker låta mig vänta?
Ja. Du gör mig galen, vet du det?
Ja, raring. Ja.
Vi ses senare.
Hon hade varit här förut. Den där hemska natten för länge sen.
Det här rummet som bar på en hemlighet hon svurit på att aldrig berätta.
Men hemligheter vill komma fram, och de har sitt pris.
JANUARI 1988
Det var din fars låda.
Nån lämnade den vid dörren.
TROR DU PÅ SAKER DU INTE FÖRSTÅR,
SÅ FÅR DU LIDA
Berätta nåt annat.
Vad ska jag berätta?
Man kan inte veta nåt förrän man vet allt.
Så allt får det bli.
NÄR DU LÄSER DET HÄR ÄR JAG BORTA
Det var ofattbart, vad som hade blivit av henne.
Vad händer nu, Lillian?
Vad händer nu, Lillian? Vad hände då?
Berätta din historia, så berättar jag vem du är.
Det var inte sista gången hon höll om en döende man.
Är man sifferpedant, så var det här den första av tre.
Det är en skälvning som leder till skalvet.
En person som flyttar iväg, bryter sig fri,
skapar en seismisk skiftning i en familj och i omgivningen.
Men vad är priset för frihet?
Hade hon varit ansvarig för allt som hände efter hennes flykt från Uganda?
Kunde hon ha ändrat kursen för sin familjs historia om hon stannat?
Men hon hade gett sig av.
Och därefter hade Slaktaren tagit makten från Obote
och massakrerat hennes folk.
- ...måste dö. - Alla var döda nu. Alla.
Vilken gud skulle tvinga folk att lida så?
Vilken gud skulle ta henne ända hit för att straffa henne nu?
Inte min gud.
Arthur.
Lillian hade länge vetat
att det fanns verkligare saker än konungarnas konung precis här.
Hon kom ihåg hoppet.
Det ohämmade hoppet att allt kunde bli annorlunda i USA.
New York hade öppnat en spricka i henne och ljuset hade krupit in igen.
Hon fann utrymme att drömma.
Hennes mormor hade alltid sagt att hon hade en underbar röst.
Hon kanske kunde bli krogsångerska i glittrig klänning,
och ösa ur sig kärlekssånger på nån dammig krog.
Hon kanske skulle träffa nån, förälska sig, få massor med barn.
Det fantastiska USA. Det förlovade landet.
Apollo, jag älskade platsen. Jag trodde på den.
Jag kunde se vad USA ville vara, och jag skulle döda för att bli amerikan.
Men ibland, oftast,
fick det mig att känna lite som att jag måste förminska mig.
Se upp med mina ord och mina leenden. Inte ta plats, inte bli arg.
Ser du inte?
Inte vara synlig.
Det är inte vår bebis!
Apollo, har du hört mig säga "jag älskar dig" tillräckligt ofta?
Jag har gjort några misstag i världen. Du är inte ett av dem.
Men jag tyngde dig, även i din unga ålder,
med mina egna... bekymmer.
Oro.
Fruktan.
Ta inte plats. Tala inte högt.
Skämta inte. Var inte för allvarlig heller.
Dra inte till dig uppmärksamhet.
Inga vredesutbrott i affären.
Bara gör inte det.
Apollo, fyra år gammal visste du redan hur det kändes att leva livet rädd.
När jag var fyra var min favoritsak i hela världen
att se min jajja ute, hukad över en stor järnkittel i vilken hon vände mandazis.
Du har aldrig smakat dem. Mjuka, fluffiga munkmoln.
Varma och kryddade med lite kardemumma, lite kanel och mycket kokosmjölk.
Man kan inte laga mandazi utan att bli bränd av olja.
För att få den perfekta smaken,
måste man tillsätta den alltför viktiga ingrediensen.
- Kärlek. - Kärlek.
Hon var ett orakel. Hade en livsläxa för varje minut av dagen.
Lillian, det viktiga i livet är vad vi gör för dem vi älskar.
Lillian, låt inte en man driva dig till vansinne, för han kommer att försöka.
Lillian, om du beslutar att äta en hund, ät en fet en.
Är vi lyckligt lottade, så minns var och en av oss ett kök.
Värmen och doften av nåt som lagas med kärlek.
Oavsett vilka vi är, var vi kommer ifrån,
köksspis eller järnkittel, så ges vi alla detta arvegods.
Om vi är lyckligt lottade.
Kitteln är allt som finns kvar.
Här, raring.
Lillian, be andarna om hjälp när du har använt all din styrka.
Apollo, jag lagade aldrig mandazis åt dig. Varför?
För jag ville att du skulle tycka om vanlig amerikansk barnmat.
Jag ville att du skulle smälta in med dina oststuvade makaroner,
din varmkorv och ditt vita bröd med jordnötssmör och sylt.
Men jag tillredde dem med kärlek.
Jag vet vad du gjorde...
Det är storm på väg.
Läcka! Hink!
Det pissar genom taket, Lester. Jag har en gäst.
DU ÄR PRECIS DÄR DU BEHÖVER VARA
Är det vad vi kallar dem nu?
Du får vänta på din tur, Angelica. Jag kommer när jag kommer.
Typiskt dig, Lester. Du kommer när du kommer.
Snigla dig fram du.
Si tu savais, cher.
Jag vet vad det betyder, skitstövel.
- Jag vill ha barn. - Ursäkta?
Jag vill få chansen att bli en bra make och far.
Jag tror att jag kan bli det.
Varsågod, raring.
Råd brukade överföras från kvinna till kvinna,
hämtade ur hennes kunskapsbrunn, om hur vi klarar den här svåra uppgiften.
Jag sträcker mig bakåt till min mor och hon håller min hand,
och hon sträcker sig tillbaka till sin mor.
En mänsklig informationskedja långt bakåt i tiden.
Lillian.
Det låg brusten magi i luften när jag träffade din pappa.
Vi hade kommit från fjärran platser, jag från Uganda och han från Syracuse,
så att vi kunde bli kära i New York.
Rättelse.
Jag älskade din pappa.
Rättelse.
Jag kan inte säga dig vad romantisk kärlek är.
Jag kände aldrig sann lycka eller belåtenhet.
Allt det där magpirret folk pratar om? Det har jag aldrig känt.
Bara tomma hål.
Bara min son fyllde de hålen.
Jag vet att det inte heller var bra, Apollo.
Att lägga all den pressen på ett barn.
Att axla dig med oket av all min lycka.
Att älska dig mer än jag nånsin kan älska mig själv.
Och ibland...
...hata bördan av att älska dig också.
Men vi mödrar får inte tala om såna saker.
Den gudomliga olägenheten.
Bedrövelsen, sorgen, beklagandet.
Ängslan i att ta hand om ett barn.
Är jag nog?
Du är en fästing inborrad i mitt medvetande.
Och det går upp för mig, att en mor är nåt som jag aldrig inte kan vara igen.
Kan jag vara mor nog?
Nu finns det inget val. För jag är allt du har, min unge.
Självklart hade jag förhoppningar och drömmar.
Växer vi inte alla upp och önskar oss nåt vid stjärnfall?
Jag gav alla mina drömmar till dig.
Okej. Innan jag berättar det jag inte vill berätta, låt mig först ge honom färg.
Han var djupt skadad av en mor som hatade honom.
Jag tänker på det och sveper in honom i mitt sinnes armar.
Pappan var värre.
Men moderns svek var nåt han aldrig kunde komma över.
Det borde ha tjänat som en röd flagga.
Jag var färgblind.
Din pappa älskade dig intensivt, men han fick också belåtenhet
av bedrifter och andra världar som inte kretsade runt dig.
- Jag var... Jag är avundsjuk på det. - Polisman West, grattis.
och tack för en enastående prestation.
Din far behöll många grejor.
Grejor, grejor, grejor, lådor fulla.
Som om föremål bevisade att han levde ett meningsfullt liv.
Saker fyllde tomrummet som lämnats av föräldrar som inte kunde älska honom.
Det sägs att vi är ödesbestämda att upprepa våra mönster.
Och ta-da, han valde en kvinna som inte heller kunde älska honom.
Men jag behövde honom.
Behövde honom för att dölja mitt misstag.
Det fanns gånger då jag såg på honom och tänkte: "Jag hatar dig."
Och andra gånger var han killen jag valde.
För jag visste att han skulle älska dig.
Jag trängde undan alla instinktiva varningssignaler
som sa mig att nåt inte stod rätt till med honom.
Nånting.
Jag såg inte sprickorna som ledde till skalvet.
Jag såg inte skälen till att han valde mig.
Den passar perfekt.
Tänka sig.
Han säger till mig...
Du gör mig så arg att jag vill slå i väggarna tills mina fingrar löses upp!
Han säger också till mig...
Ditt ljus lyser på mig så starkt att jag förblindas av det.
Vi lever vår vardag nånstans mellan de två ytterligheterna.
Snåla jävla skitstad. Vad fan betalar vi skatt för?
Du har aldrig i ditt liv betalat skatt.
Damen!
Det är nåns son.
Jag vet.
Vem fyller varje roll?
Och varför?
Tack. Jag är mörkrädd.
Morgonen kommer alltid.
Jag började tro att jag inte existerade.
Är det här himlen?
Raka motsatsen.
Jag vill ha tillbaka mina pengar.
Jag betalar inte för ett jäkla rum med hål i taket.
Ljus och värme från stearinljus?
Ingen annan tog emot dig, Angelica.
Dra åt helvete, Lester. Du och ditt sunkiga jävla så kallade hotell.
Var är din mamma?
Hon är i Massachusetts.
Jag har fått nog av det här stället.
Jag flyttar min verksamhet till The Duchess.
- Jag kommer inte sakna dig. - Elk Hotel är en tillflykt
för kackerlackor och råttskit.
Blir man sjuk på The Elk är det av tjackrök och mögelinhalation.
Ingen service. Hit kommer man för att dö.
- Hon ger sig aldrig av. - Det här är inget hotell.
Det är mitt omdöme. Noll stjärnor! Noll stjärnor, skitstövel!
Där jag kommer ifrån, tar familjen hand om en när man blir sjuk.
Där jag kommer ifrån brukade de bränna häxor.
Hur hamnade du här?
En rad misstag.
Du borde inte vara ensam.
Jag har inte sovit på så länge.
När jag inte kan sova låtsas jag att min säng är en båt.
Och båten driver ut till havs.
Jag måste ligga precis i mitten, inga lemmar hängande över sidorna,
för då kanske en haj hoppar upp och biter av en fot eller en arm.
Det låter inte särskilt avslappnande.
Kanske inte.
Varför stannar du här?
Jag vet vad du gjorde.
Vill du ha lite vatten?
Nånting?
Jag saknar min mamma.
Jag kommer att dö i natt.
Jag också.
Jag kom hit med Bill.
Jag sa till mamma att vi var ett gäng som skulle gå på rundtur.
Och Bill sa till frun att det var affärer.
Vi hade hört talas om den här saken som hade drabbat vår grupp.
Bill var rädd.
Jag berättade inte för honom att jag hade börjat må dåligt.
Sämre, för vi hade biljetter för att se Lena.
Tredje raden. Ända framme vid scenen.
Och tanken på att inte få uppleva hennes "Stormy weather," jag vet inte.
Slutet på drömmen var ändå på väg,
och att inte få se henne skulle betyda att allt hade varit förgäves.
All ilska, allt smusslande och all förvirring.
Vi kom hit med buss.
Folk måste ha trott att han var min pappa eller nåt.
Sen hände det.
Det var väldigt plötsligt, som ett väderomslag.
Hostan blev svår och folk började stirra på mig med avsky.
Jag hade feber, svetten droppade.
Jag kunde se hans blick.
Det var två månader sen.
Vi bodde på ett fint ställe och sen ringde hans fru.
En nödsituation. Han måste åka hem, men skulle komma tillbaka.
Han skulle komma tillbaka i tid för Lena.
Och när han inte kom...
Jag vände upp och ner på rummet som en berusad rockstjärna
för att hitta biljetterna.
Hittade dem inte nånstans.
Jag hade inte mycket pengar. Jag fick blackouter.
Jag vet att jag borde ha använt det jag hade kvar. Det vet jag.
Jag borde ha tagit en buss hem.
Men jag kunde inte.
Jag kunde inte.
Jag kunde inte göra så mot mamma.
Tänk dig bara hur det skulle inverka på henne.
Att se den perfekta kroppen som hon hade levererat till världen
helt förruttnad och förstörd.
Så jag hittade det här stället och gav Lester resten av mina pengar.
Jag fattar att han har en fru och allt det där.
Jag fattar det.
Men jag önskar...
Jag önskar bara att jag kunde...
Det gör mig inte ens nåt att allt slutar i det här rummet.
Men jag önskar jag hade fått se henne sjunga "Stormy weather."
Jag önskar jag hade den bilden i mitt huvud...
...så att jag kunde föreställa mig den precis i den sista stunden.
Du vet?
Jag kan föreställa mig hur Lena håller ut sluttonen
när ridån till slut går ner.
Sov gott.
Nej. Hon skulle inte be.
Inte min gud.
Angelica!
Hjälp mig!
- Hördu! Ut härifrån! - Släpp!
- Släpp henne nu! - Det här angår inte er.
Ingen kommer nånsin se dig igen.
- Du kommer att hamna... - Jag betalade.
...i en resväska på en flodbotten! Upp med dig!
- Upp! - Hördu!
Hördu. Kom igen.
Hördu. Snubben! Lägg ner den!
Jag ger dig en chans att dra.
Om du inte tar den, ser du fläcken på väggen där?
Det är vad som blir kvar av dig också. Stick nu! Stick!
Angelica. Såja.
Såja. Jag har dig.
Såja. Han är borta.
Jag har dig.
Vem ska komma och hitta mig?
Jag existerar inte.
Jo, då. Jag tittar på dig. Du är precis där du behöver vara.
Jag har dig.
SÖKER DU ETT TECKEN, SÅ ÄR DET HÄR
Vad skulle hända henne?
Vad skulle hon säga till Apollo?
Hur skulle hon berätta?
Jag kommer för dig!
Vem ska hjälpa dig träna basket?
Vem ska lära dig reglerna för amerikanska idrotter?
Sandslott klarar jag.
Byta glödlampor.
Ta bort spindlar från badkar.
Men handtillverkade Fars dag-projekt i skolan?
Tänk om nåt händer mig.
Tänk om jag dör mitt i natten.
Ingen kommer att komma för dig.
För ingen vet att du är ensam.
Hur berättar man för ett barn att hans pappa inte kommer tillbaka?
Apollo, du kände att han inte ville ha dig,
men det var raka motsatsen.
Han ville ha dig för mycket.
Ditt ljus lyser så starkt på mig att det förblindar mig.
Jag måste förklara.
Jag behöver en förklaring.
Det var en riktigt varm dag.
Fuktig också.
Vi tåg spårvagnen till Roosevelt Island för att ha picknick vid vattnet.
Tonfisksallad.
Lite tråkigt, väl?
Vad sa du?
Jag sa inget.
Och det var första gången han sa nåt som inte var:
"Åh, Lillian, du är så vacker."
"Lillian, du är en ros i en sophög."
Lillian, vet du att hela den här ön var ett mentalsjukhus förr?
- Nej. - Jo.
Lyxlägenheter nu.
Säkert hemsökt.
Ser du fyren där?
Den lyste upp vägen för fartygen som kom med galningarna.
Du är ganska galen.
Helgalen.
Jag skulle få dig intagen. Det kan jag.
Förr i tiden kunde män få sina fruar intagna där för typ onani,
mensproblem och till och med rökning.
Men det är väl inte roligt?
Om man är en av de kvinnorna?
Originell läsning, misshandlande make, lättja,
politisk uppspelthet, astma, dåligt sällskap.
Du vet, om nåt sånt nånsin hände dig, så skulle ingen veta det.
Som din familj, för de är döda allihop.
Så sorgligt.
Det kändes som ett hot...
...och jag kände en dörr stängas inom mig.
Det är mitt fel...
...att jag inte lyssnade på ord som sades över tonfisksallad
på Roosevelt Islands banker.
Hans och deras.
En storm är på väg. En storm är på väg.
En storm är på väg.
Om jag kunde lära dig nåt,
så är det att uppmärksamma tecknen.
Han sa...
Du existerar inte.
Ursäkta?
Och jag började leva i fruktan.
Men han gjorde egentligen inget fel.
Apollo, det ska du veta.
Inte förrän han sa...
Apollo sover äntligen.
Knack, knack.
Vem där?
Kanin.
- Ibland när jag var nedstämd... - Kanin vem?
- Knack, knack. - ...drog han skämt och fick mig att le.
- Vem där? - Kan in.
Kanin vem?
Han var rolig och rar på det viset.
Vem där?
Kanin.
Kanin vem?
Kaninte sluta knacka.
Du, Lillian.
Jag kommer att känna dig tills vi är stoft.
Varför låter det som ett hot?
Han hade hittat notan och konfronterat henne.
Hon hade svurit på
att hon inte visste var notan från Elk Hotel i korsningen 9th och 42nd
hade kommit ifrån.
- Vi hade just blivit tillsammans. - Jag vet inte vad det här är.
En affär på det här sunkiga hotellet?
Skrattretande.
Han trodde det var hennes chef.
Charles Blackwood.
Som om.
Som om hon skulle nedlåta sig till att vistas på ett sånt ställe
med en sån man.
Han är gift.
Med två barn.
Du vet visst väldigt mycket om honom?
Han har deras foton på sitt skrivbord.
Du började säga att han knackade på dörren.
Knack, knack.
Jag återgick till arbetet när du var två månader. Jag måste.
Jag var utmattad av att tvingas amma dig hela nätterna,
och sen jobba och sen hem.
Jag blev arg.
Jag bannade honom.
Jag drog mig tillbaka.
Jag planerade min flykt.
Apollo, om du nånsin får ett barn,
så är det grymmaste man kan göra att slita honom från hans mamma, månader gammal,
och låta henne arbeta.
Gör aldrig det, Apollo.
Såvida du inte vill se galenskap.
Knack, knack!
Vi gick skilda vägar.
Den delen är uppenbar.
Och nu ser jag honom i alla färger.
Nu är du körd, flicka.
- Du väcker min bebis. - "Min bebis"?
Jag är livrädd att han ska ta mitt barn,
och att jag aldrig får se dig igen.
Allt verkar hopplöst.
Han är amerikanen jag skulle döda för att vara.
Han har all makten.
Du är precis som min mor.
Det är sårande.
Jag lägger det lilla ärret till min samling av små ärr...
...och jag får panik.
Han talar till mig i den här varliga tonen för han har intalat sig att jag är galen.
Han måste tro på det, så att han kan göra sig av med mig och ta dig.
Jag skulle vilja säga...
Dra åt helvete! Vem tror du att du är?
Men jag kan inte.
Jag vill krossa hans ansikte, men han är amerikanen.
Ingen kommer för dig, Lillian. Förstår du det?
Det är enkelt. Ingen kommer för dig, för ingen som älskar dig finns kvar.
Och sen bryter jordskalvet ut.
Han har kommit för att besöka dig. Det är en lördag och han hittar en hotellnota.
Och jag vet inte var han hittade den såvida han inte la dit den själv.
Han är ursinnig, fast vi inte är tillsammans längre.
Han är helt utom sig.
Ådran som buktar ut på hans hals. Eld i blicken.
Han säger att om han inte får ha mig, så får ingen det.
Ingen annan man ska uppfostra min son!
Din son?
Min son. Jag tar dig till rätten.
Jag krossar dig, Lillian.
Säg farväl. Det är över för dig.
Jag skulle aldrig. Kunde aldrig. Har aldrig!
När skulle jag ens ha haft tid?
Vad tror du jag skulle få ut av att ligga med min chef?
Lögnare!
Du är bara glamour, Lillian. Du visar dig bara som du vill bli sedd!
Och sen kommer jag hem en dag.
Jag har köpt ett Happy Meal åt dig.
Du åt alltid dina pommes först.
Jag kommer hem...
...och jag ser nåt jag aldrig kan glömma.
Så jag släcker lamporna.
Vår säng var en båt när vi inte kunde sova.
Men du, Lillian, du var hajen.
En polis?
En vit amerikansk polis, av alla människor?
De skulle bränna henne för det hon gjort. De skulle utplåna henne.
Du är en jävla lögnare!
Men han är amerikanen.
Som kvinnorna före henne och häxorna före dem.
Jag kommer för dig!
Svaret är nej.
Jag kan aldrig vara nog.
Mamman jag vill vara är inte mamman jag är.
Vad jag har tagit ifrån dig, min son.
Mamma!
Vad jag har raderat.
Mamman jag är, är precis som han sa...
Mamman jag är...
- Mamman jag är... - Hördu!
Nej.
Lillians historia slutar inte så här.
Hon kom in och stängde fönstret.
Tänk dig fräckheten att be nån skrapa upp dig från trottoaren.
Jag kan inte.
Hon kom in. Herregud.
Vem är du?
Hemska saker i denna värld.
Men inget så hemskt att det är värt det fallet. Brian West vinner inte!
Bara en mörk natt för själen.
Lillian hade tappat tron på högre makter.
En mörk natt kräver en andlig respons.
Är du Gud?
En kvinnlig Gud?
Jag visste det.
Är du här för att straffa mig?
Lillian, be andarna om hjälp
när du har använt all din styrka.
Tycker du att du borde straffas, Lillian?
Har du inte alltid känt det?
För att du gav dig av.
För att du överlevde.
För lögnen du berättade för din man och ditt barn?
För allt du gjort?
Borde du straffas?
Jag ska tro.
Jag lovar att jag ska tro.
Hell dig Maria, full av nåd.
Herren är...
Välsignad är...
Jag kan inte den bönen.
Försökte du lämna din son ensam i den här världen?
Borde du straffas?
Jag sluter ett avtal med dig.
Snälla, jag gör vad som helst.
Är du här för att säga vad jag ska göra?
Lillian undrade, fanns det en annan kvinna nånstans
på sina knän,
som slöt ett avtal för sonen som låg i rum 200?
Jag ska inte lämna honom.
Jag är hans mamma.
Det är allt jag nånsin behöver vara.
Jag ska vara en bra mamma.
Jag lovar. Jag ska vara den bästa jag kan bli.
Jag gör vad som helst.
Om du låter mig komma undan med den här saken.
Om du får den att försvinna på nåt sätt.
De här avtalen vi sluter,
de är verkliga.
Vad Lillian inte visste var att 35 år senare, på dagen,
så skulle Apollo Kagwa betala priset
för avtalet hans mamma slöt i det här rummet.
ÄLSKAD SON
Vad sa du?
Inget.
Gudarna tar vad man är skyldig dem.
Du kommer att hamna i en resväska
på en flodbotten.
Och då slog det Lillian.
Svaret på hennes problem hade funnits i det här rummet hela tiden.
Hon behövde inte erkänna.
Hon behövde inte ringa polisen.
Hon behövde inte berätta för Apollo.
Hon kunde få det att försvinna helt på egen hand.
Jag vet vad du gjorde, Lillian. Jag vet!
Håll tyst.
Du får inte vinna, skitstövel.
Lillian insåg
att ingen i hela världen behövde få veta.
Nånsin.
Hon skulle vara försiktig, noggrann.
Hon hade beslutat att äta hunden,
och den var sannerligen fet.
Men trots allt prat,
hade Brian inte heller nån som brydde sig om huruvida han var levande eller död.
Det finns inget vi inte gör...
För dem vi älskar.
Lillian kom ihåg ett löfte för länge sen.
Ett hon hade glömt att hon avlagt.
Jag låter aldrig nåt hända dig.
Jag ska skydda dig med min kropp och själ.
Med varje molekyl.
Och hon höll det löftet.
Hon var modern hon hade lovat att vara.
Och titta, solen tittar fram.
Dags att slå på ljusen igen.
SÖKER DU ETT TECKEN, SÅ ÄR DET HÄR
Lillian kunde äntligen tro på att saker skulle bli bättre
än de varit sen dagen då hon satte sin fot på detta lands mark.
Hon kände sig amerikansk.
DENNA SAGA BÖRJAR 1968 UNDER EN SOPSTREJK.
I FEBRUARI VÄGRADE NEW YORKS SANITETSARBETARE
ATT HÄMTA UPP SOPOR ÅTTA DAGAR I RAD.
HUNDRATUSEN TON SOPOR FYLLDE TROTTOARERNA,
OCH SPILLDE UT PÅ GATORNA.
RÅTTOR SPRANG JÄMTE MORGONJOGGARE.
SOPBRÄNDER KOKADE LUFTEN.
MAN HADE GETT UPP HOPPET OM DE FEM STADSDELARNA... -V
Det vore korrekt att säga att Lillians första barn...
...och enda barn...
...avlades i den vackra dimman som var 1977.
I USA skriver vi om historien genom att radera den.
Men historien förblir inte begravd,
avtal kan inte upphävas
och gudar kräver sin betalning.
Undertexter: Kristina Donnellan