ПІВНІЧ, ПІВДЕНЬ, ЗАХІД, СХІД, ДЕ ДИТЯ ШУКАТИ СЛІД?
ПІДКИДЬОК
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ВІКТОРА ЛАВАЛЯ
В Америці ми переписуємо історію,
стираючи її.
Що ти робиш? Перестань! Сука скажена!
Тебе треба закрити!
Що ти робиш?
Закрити тебе нахер!
Не чіпай мене! Будь ласка.
Бери, кицю.
Залиште повідомлення.
Я тобі третій день дзвоню.
Я не знаю, де ти, Аполло. Я не знаю, де ти.
Людей виносить у Нью-Йорк хвилями. Буквально.
ГОТЕЛЬ «ЕЛК»
Готель «Елк» був збудований понад 100 років тому.
Для іммігрантів, що прибували через острів Елліс.
Я прийшла розірвати угоду.
Сто років - пристойна американська історія успіху.
Зважаючи на те, що це найпотворніший готель у світі.
...знайдено симфонію Моцарта.
У Баварській державній бібліотеці, де її знайшли,
повідомили, що симфонію власноруч записав батько Моцарта,
щоб не платити переписувачу нот.
Знайдену симфонію буде вперше виконано 17 травня
- на концерті в Баварії. - Добряче він тебе.
Незалежні експерти досліджують документ,
щоб підтвердити його справжність.
Однак представник бібліотеки...
Я це пам'ятаю.
На скільки?
Усе це.
- На скільки? - Мені потрібен номер 205.
Гляньте ціни.
МІНІМАЛЬНИЙ ТЕРМІН - ДВІ ГОДИНИ ЛИШЕ ГОТІВКА
На всю ніч.
- На всю ніч? - Лестер утомився.
Він стояв за цією стойкою 20 років.
Його робота була відрізняти бандитів і вбивць
від повій, їхніх клієнтів, наркодилерів та сутенерів.
Він дивився, як банди воюють між собою прямо за його дверима.
Як підлітки, по суті діти, безглуздо гинуть на узбіччях.
На скільки?
Попервах він виходив і чистив асфальт.
Тепер уже той став як іржа.
Сімдесят п'ять.
Бандитам і вбивцям номери не здавали.
Чек - при виїзді.
Усім іншим - залюбки.
Звичайно, його навички впізнання спрацьовували не завжди.
Як з тією транс-жінкою, яку задушили
й запхнули під ліжко в її розшитій золотом сукні,
де вона й пролежала два тижні.
- Скільки вас? - Я сама.
Сама?
Родичів не знайшли. Поховали безіменною.
Сама.
У цій книжці - століття прізвищ.
Буде гроза.
Схоже на те.
Вибачте. Дам треба пропускати.
Ми шукаємо акторів для своїх мрій.
Хто має зіграти яку роль, щоб несвідоме стало свідомим?
Хто грає яку роль?
І чому?
Гей! Не чіпай його. Він заразний.
Ліліан не шукала прощення Аполло.
Вона шукала власного.
І воно було за цими дверима.
1981 рік у Нью-Йорку був кривавий.
Навіть Ліліан не змогла уникнути насильства.
Того дня вона щось бачила.
Ні, тату!
Таке, що не могла забути.
Тату! Ні!
І це змінило її ще раз.
Я знаю, що ти зробила, Ліліан. Знаю.
Змусиш мене чекати?
Ти мене зводиш з розуму, ти знаєш?
Так, милий. Так.
До зустрічі.
Вона тут уже була. Тієї жахливої ночі колись давно.
Таємницю цього номера вона поклялася берегти.
Але таємниці рвуться назовні, а по рахунках треба платити.
ГОТЕЛЬ «ЕЛК» - ЛІЛІ ЕНН ВЕСТ
СІЧЕНЬ 1988 Р.
Це коробка твого батька.
Її залишили під дверима.
КОЛИ ВІРИШ У ТЕ, ЧОГО НЕ РОЗУМІЄШ,
ТИ СТРАЖДАЄШ
Скажи ще щось.
Що саме?
Не знаючи всього, не знаєш нічого.
Тож - усе.
КОЛИ ТИ ЦЕ ЧИТАТИМЕШ, МЕНЕ ВЖЕ НЕ БУДЕ
Важко уявити, що з нею стало.
Що тепер, Ліліан?
Що тепер, Ліліан? А що тоді?
Розкажіть свою історію, і я скажу, хто ви.
Тоді в неї на руках не востаннє хтось помирав.
Якщо вас цікавить кількість - то був перший раз із трьох.
Це поштовх, ще передує землетрусу.
Одна людина їде, виривається на волю
й викликає сейсмічний зсув - у родині і в регіоні.
Але яка ціна свободи?
Чи відповідальна вона за все, що було після її втечі з Уганди?
Чи змінилася б історія її сім'ї, якби вона залишилась?
Але вона поїхала.
А тоді М'ясник скинув Оботе
і влаштував різанину її народу.
- ...мають померти. - Нікого не залишилось.
Який бог прирікає людей на такі страждання?
Що це за бог, що провів її таким шляхом, щоб тепер згубити?
Це не мій бог.
Артуре.
Ліліан давно знала,
що є навколо речі більш реальні, ніж Цар царів.
Вона пам'ятала надію.
Нестримну надію на те, що в Америці все буде інакше.
Нью-Йорк знайшов у ній шпаринку і пролив у неї трохи світла.
Вона знов могла мріяти.
Бабуся завжди казала, що в неї чудовий голос.
Може, вона стане ресторанною співачкою в блискучій сукні
й виконуватиме по барах пісні про нещасливе кохання.
Може, зустріне когось, закохається, народить багато дітей.
Велика Америка. Земля обітована.
Я любила її, Аполло. Я вірила в неї.
Я бачила, чого прагнула Америка, і все б віддала, щоб стати американкою.
Але іноді, дуже часто,
я через це ніби мала зменшитися.
Дивись, що я кажу, як усміхаюся. Я не повинна висуватися, сердитися.
Хіба ти не бачиш?
Не можу бути помітною.
Це не наша дитина!
Аполло, чи достатньо ти чув від мене «я люблю тебе»?
Я робила помилки в житті, але ти не одна з них.
Але я змалку нашаровувала на тебе
власний... неспокій.
Тривогу.
Страх.
Не висувайся. Говори тихіше.
Не жартуй. Але й не будь надто серйозним.
Не привертай до себе увагу.
Не роби сцен у крамниці.
Не роби всього цього.
Аполло, в чотири роки ти вже знав, як це - жити в страху.
Коли мені було чотири, найбільше на світі я любила
дивитись, як бабця, згорбившись над казаном, перевертає мандазі.
Ти таких не куштував. М'які, пухкі, наче хмаринки.
Гарячі, зі спеціями: трохи кардамону,
трохи кориці й багато кокосового молока.
Неможливо зробити мандазі, не обпікшись олією.
Щоб вони танули в роті,
треба додати най-най-найважливіший інгредієнт.
- Любов. - Любов.
Вона була провидиця. Мала життєву мудрість на кожен день.
Ліліан, важливо в житті те, що ми робимо для близьких людей.
Ліліан, не дай чоловікам запаморочити тобі голову. Бо вони спробують.
Ліліан, якщо вже полювати на хижака, то на великого.
Якщо вам поталанило, у вас є спогади про кухню.
Про теплоту й аромат чогось, що готується з любов'ю.
Хоч би хто й звідки ви були,
кухонна плита чи казан - це ніби фамільна реліквія.
Якщо вам поталанило.
Казан - усе, що залишилося.
Бери, кицю.
Ліліан, проси допомоги в духів,
коли вже зробила все, що могла.
Аполло, я не готувала тобі мандазі. Чому?
Бо хотіла, щоб ти любив звичайну американську їжу.
Щоб не виділявся, їв біґ-маки з сиром,
хот-доги й сандвічі з арахісовим маслом і джемом.
Але я готувала їх з любов'ю.
Я знаю, що ти зробила...
Буде гроза.
Відро!
Довбана стеля тече, Лестере. А в мене гість.
ТИ САМЕ ТАМ, ДЕ МАЄШ БУТИ
Тепер це так називається?
Дочекайся своєї черги, Анжеліко. Коли дійду - тоді дійду.
Ти теж, Лестере. Коли дійдеш - тоді дійдеш.
Не поспішай, тупа черепахо.
Тобі б знати.
Я тебе розумію, недоумку.
- Я хочу дітей. - Перепрошую.
Хочу бути хорошим чоловіком і батьком.
Думаю, я б упорався.
Бери, кицю.
Раніше знання передавалися від жінки до жінки.
Знання з колодязя жіночої мудрості про нашу найважчу роботу - материнство.
Мене за руку тримає моя мати.
А її тримає за руку її мати.
Безперервний ланцюг знань, що тягнеться, й тягнеться.
Ліліан.
Коли я зустріла твого батька, відбулась якась магія.
Ми з'їхалися з таких віддалених місць - я з Уганди, він з Сірак'юс -
щоб закохатися в Нью-Йорку.
Поправка.
Я любила твого батька.
Поправка.
Я не можу тобі сказати, що це таке - романтичне кохання.
Я ніколи не знала щастя чи задоволення.
Як там кажуть? Метелики в животі? Ніколи не відчувала.
Просто порожнеча.
Яку зміг заповнити лише мій син.
Розумію, Аполло, це теж було не дуже добре.
Піддавати дитину такому тиску.
Обтяжувати тебе вагою мого щастя.
Любити тебе більше, ніж саму себе.
А іноді...
ненавидіти тягар любові до тебе.
Однак ми, матері, не повинні про таке говорити.
Божественна незручність.
Горе, смуток, жаль.
Тривога, коли ростиш дитину.
Чи я гідна?
Ти наче кліщ, що засів у моїй свідомості.
І я розумію, що тепер я мати назавжди й інакше вже не буде.
Чи гідна я мати?
Що ж, вибору однаково нема.
Бо, хлопчику мій, я - все, що в тебе є.
Звісно, я мала надії й мрії.
Хіба не всі ми в дитинстві загадували бажання на падаючі зірки?
Я віддала всі свої мрії тобі.
Перш ніж я скажу те, чого не хочу казати, дозволь я розповім про нього.
Він був глибоко травмований, бо мати його ненавиділа.
Як уявлю це - хочеться подумки його обійняти.
Тато був ще гірший.
Але саме від зради матері він так і не зміг оговтатися.
Це мав би бути для мене дзвіночок.
Та я була глуха.
Батько був без тями від тебе, але він також отримував задоволення
від досягнень та інших світів, що не оберталися навколо тебе.
- Я ревнувала. - Офіцере Вест, вітаю.
Дякуємо за видатну службу.
У батька було багато речей.
Речі, речі, повні коробки речей.
Ніби вони доводили, що його життя сповнене сенсу.
Заповнювали порожнечу нелюбові, залишену його батьками.
Кажуть, ми приречені йти по колу.
І будь ласка: він обрав жінку, яка теж його не кохала.
Але я його потребувала.
Щоб приховати власну помилку.
Іноді я дивилася на нього й думала: «Я тебе ненавиджу».
А іншим разом він був моїм обранцем.
Бо я знала, що він тебе любитиме.
Я відштовхувала всі інстинктивні страхи,
що з ним щось не так.
Щось.
Я не бачила тріщин, що передували землетрусу.
Не розуміла причин, з яких він мене обрав.
Як улите.
Уявляєш?
Він казав...
Ти мене так бісиш, що я ладен лупити стіну, доки кулаки не зламаю!
Він також казав...
Ти сяєш так яскраво, що мене аж сліпить.
Щодня ми жили між цими двома крайнощами.
Довбане прогниле місто! За що ми платимо податки?
Ти в житті ані цента податків не сплатив.
Пані!
Це чийсь син.
Я знаю.
Хто грає яку роль?
І чому?
Дякую. Я боюся темряви.
Завжди настає ранок.
Я вже почав думати, що мене нема.
Це рай?
Навпаки.
Повертай гроші!
Я не платитиму за довбаний номер з дірами в стелі
й свічками замість світла й опалення.
Ніхто інший тебе б і не пустив, Анжеліко.
Пішов ти, Лестере. Разом зі своїм гівняним готелем.
Де твоя мама?
У Массачусетсі.
Годі з мене!
Далі працюватиму в «Герцогині».
- Удачі. - Твій «Елк» -
розсадник тарганів і пацючого лайна.
Тут навіть дихати неможливо,
бо скрізь кумар від трави й пліснява.
Сервісу - нуль. Тут лише помирати.
- Вона ніколи не йде. - Це не готель.
Отакий мій відгук. Нуль зірок! Нуль зірок, вилупку!
Там, звідки я родом, коли ти хворієш, сім'я тебе доглядає.
А там, звідки я родом, спалювали відьом.
Як ти тут опинився?
Низка помилок.
Ти не маєш бути сам.
Я так давно не спав.
Коли я не можу заснути, то уявляю, що ліжко - це човен.
І цей човен відносить у море.
І треба лежати посередині, щоб руки-ноги не звисали,
бо інакше з води вирине акула й щось відкусить.
Не дуже заспокійливо.
Можливо.
А що ви тут робите?
Я знаю, що ти зробила.
Дати тобі води?
Чи ще чогось?
Я скучаю за мамою.
Я сьогодні помру.
Я теж.
Я приїхав з Біллом.
Сказав мамі, що їдемо подорожувати.
А Білл сказав дружині, що їде у справах.
Ми чули про цю хворобу, що косить таких, як ми.
Білл боявся.
Я не сказав йому, що мені стало зле.
Найгірше, що в нас були квитки на Ліну Горн.
Третій ряд, біля самої сцени.
І думка про те, що я не почую її «Stormy Weather»...
Наша казка завершувалася,
і не побачити її - це ніби все було дарма:
гнів, приховування, сором.
Ми їхали на автобусі.
Люди, мабуть, думали, що він мій батько.
А тоді сталося це.
Зненацька, ніби погода перемінилася.
Я почав кашляти.
Усі дивилися на мене з огидою.
У мене була гарячка, з мене лив піт.
Я бачив його погляд.
Два місяці тому.
Ми жили в затишному місці, а тоді подзвонила його дружина.
Щось сталося, він мав поїхати, а згодом повернутися.
Щоб устигнути на Ліну.
А коли не повернувся...
Я розтрощив кімнату, наче обдовбаний рокер:
шукав ті квитки.
Але не знайшов.
Грошей було мало, я весь час непритомнів.
Треба було це зробити.
Знаю, що треба було.
Треба було поїхати додому.
Але я не зміг.
Не зміг.
Я не міг так з мамою вчинити.
Уявіть, що б вона відчула,
побачивши, як прекрасне тіло, яке вона привела в цей світ,
усе прогнило й руйнується.
Тож я знайшов цей готель і віддав Лестеру все, що мав.
Я розумію: у нього дружина, усе таке.
Я розумію.
Але я б хотів...
Якби я міг...
Я навіть не проти, щоб усе скінчилося тут.
Але якби ж побачити, як вона співає «Stormy Weather».
Щоб мати цю картинку в голові...
і згадати її у свою останню мить.
Розумієте?
Уявити, як Ліна тягне фінальну ноту,
поки падає завіса.
Спи спокійно.
Ні. Вона не молилася.
Це не мій бог.
Анжеліко!
Допоможіть!
- Іди геть! - Пусти її.
- Не твоє діло.
Я зроблю так, що тебе не знайдуть.
- Опинишся... - Я заплатив.
...у валізі на дні річки. Уставай!
- Устань! - Тихо.
Тихо, чувак.
Чувак, опусти пістолет.
Даю тобі шанс зникнути. Інакше - бачиш оту пляму на стіні?
Від тебе така сама залишиться.
Пішов! Іди!
Анжеліко, все добре.
Усе добре, я тут.
Усе добре, він пішов.
Я поряд.
Хто мене шукатиме?
Мене не існує.
Існуєш. Я тебе бачу. Ти саме там, де маєш бути.
Я з тобою.
ЯКЩО ШУКАЄШ ЗНАК - ЦЕ ВІН
Що з нею буде?
Що вона скаже Аполло?
Як скаже?
Я тут!
Хто навчить тебе кидати м'яча в кошик?
Хто навчить тебе правил американських видів спорту?
Я можу збудувати піщаний замок.
Поміняти лампочки.
Прибрати павука з ванни.
Але зробити шкільний проєкт до Дня батька?
Що, як зі мною щось станеться?
Що, як я помру вночі?
Ніхто по тебе не прийде.
Бо ніхто не знає, що ти сам.
Як сказати дитині, що її батько не повернеться?
Аполло, ти думав, що ти йому не потрібен,
але все було точнісінько навпаки.
Ти був йому занадто потрібен.
Ти сяєш так яскраво, що мене аж сліпить.
Мушу пояснити.
Мені потрібне пояснення.
Був дуже жаркий день.
І вологий.
Ми влаштували пікнік на острові Рузвельта біля води.
Салат з тунцем.
Якось нудно, скажи?
Що?
Та нічого.
Він тоді вперше не сказав нічого іншого, ніж
«О, Ліліан, ти така вродлива».
«Ліліан, ти троянда посеред пустиря».
Ліліан, ти знала, що на цей острів звозили божевільних?
- Ні. - Ага.
А тепер тут апартаменти.
Мабуть, з привидами.
Бачиш отам?
Маяк.
Той маяк світив кораблям, на яких привозили психів.
Ти теж доволі скажена.
Хоч довідку давай.
Я б тебе теж сюди відправив.
Знаєш, у ті часи
чоловік міг упекти сюди дружину, наприклад, за мастурбацію
або проблеми з менструацією чи навіть куріння.
Тільки це не смішно.
Тим жінкам точно не було.
Читання романів, жорстоке поводження чоловіка, лінь,
зацікавленість політикою, астма, погана компанія.
Якби таке сталося з тобою, ніхто б і не дізнався.
Типу з рідні. Бо в тебе ж її нема.
Сумно.
Я відчула загрозу.
І ніби всередині мене зачинилися двері.
Я сама винна,
що не почула слів, сказаних за салатом з тунцем
на березі остова Рузвельта.
Його слова і їхні.
Буде гроза. Буде гроза.
Буде гроза.
Якби я могла тебе чогось навчити,
то це бачити знаки.
Він казав...
Тебе не існує.
Перепрошую?
Відтоді я жила в страху.
Хоча він нічого поганого не робив.
Знай це, Аполло.
Поки він не сказав...
Аполло нарешті спить.
Тук-тук.
Хто там?
Банан.
Іноді, коли я сумувала, він жартував, смішив мене.
- Банан. - Який банан?
Він був такий милий, кумедний.
Хто там?
Апельсин.
Який апельсин?
Апельсин - бананів син!
Гей, Ліліан.
Я буду з тобою, доки ми не станемо прахом.
Чому це звучить як погроза?
Він знайшов чек і зажадав пояснень.
Вона клялася й божилася,
що не знає, де взявся той чек з готелю «Елк» на розі 9-ї й 42-ї.
- Ми щойно одружилися. - Я не знаю, що це.
Інтрижка - у такій дірі?
Смішно.
Він вирішив, що це її бос.
Чарльз Блеквуд.
Ніби.
Ніби вона не погребувала б піти в таке місце
з такою людиною.
Він одружений.
У нього двоє дітей.
Невже? Ти так добре його знаєш?
У нього на столі стоять їхні фото.
Ти почав казати, що він стукає в двері.
Тук-тук.
Я мала вийти на роботу, коли тобі було два місяці.
Я була виснажена: вночі годую тебе,
потім робота, потім дім.
Я стала зла.
Я лаяла його.
Я замикалася.
Я планувала втечу.
Аполло, якщо в тебе колись буде дитина,
найгірше, що можна зробити, - це відірвати її немовлям від матері,
щоб та повернулася на роботу.
Ніколи так не роби, Аполло.
Інакше вона збожеволіє.
Тук-тук!
Ми розійшлися.
Це очевидно.
І тепер я бачу його наскрізь.
Ти в халепі, подруго.
- Ти розбудиш мого сина. - «Твого сина»?
Я боюся, що він забере в мене сина
і я тебе більше не побачу.
Здається, все пропало.
Він - американець, як я мріяла стати.
Він має всю владу.
Ти точно як моя мати.
Ці слова ріжуть, як ніж.
Черговий маленький шрам у моїй колекції шрамів.
І я панікую.
Він говорить зі мною підозріливо, бо переконав себе, що я божевільна.
Він повинен у це вірити, щоб відрізати мене й забрати тебе.
Я хочу сказати...
Пішов ти! За кого ти себе маєш?
Але не можу.
Хочу врізати йому по пиці,
але ж він американець.
Про тебе ніхто не згадає, Ліліан. Ти це розумієш?
Усе просто. Бо в світі не лишилося тих, хто тебе любить.
А тоді - землетрус.
Субота. Він приходить до тебе й знаходить той чек з готелю.
І я гадки не маю, де він його знайшов. Хіба що сам підкинув.
Він лютує, хоч ми вже й не разом.
Він скаженіє.
Вена на шиї пульсує, очі палають.
Він каже: якщо я не його, то буду нічия.
Інший чоловік не роститиме мого сина!
- Твого сина? - Мого сина! Я піду в суд!
Я тебе знищу, Ліліан!
Прощайся з ним! Усе скінчено!
Я б ніколи тобі не зрадила! Не було цього!
Коли б я взагалі встигла?
І нащо мені спати з босом? Що б мені це дало?
Брехуха!
Ти лише наводиш туман, Ліліан.
Прикидаєшся, вдаєш з себе когось!
Якось я повертаюся з роботи.
Купила тобі «Геппі-Міл».
Ти завжди починав з картоплі фрі.
Я повертаюся...
і бачу таке, що вже ніколи не забуду.
Тож я вимикаю світло.
Коли ми не могли заснути, наше ліжко було човном.
Але ти, Ліліан, була акулою.
Коп?
Серед усіх людей - білий коп-американець?
Її б спалили за те, що вона зробила. Змусили б зникнути.
Ти клята брехуха!
Але він американець.
Як жінок до неї й відьом до них.
Я тут!
Відповідь - ні.
Я ніколи не буду гідною.
Я не та мати, якою хотіла б бути.
Що я в тебе забрала, сину?
Мамо!
Що я стерла?
Я така мати, як він сказав...
Я така мати...
- Я така... - Гей!
Ні.
Не так закінчиться історія Ліліан.
Вона повернулася й зачинила вікно.
Змушувати когось відшкрібати тебе з тротуару. Як нечемно.
Я не можу.
Вона повернулася в кімнату. Боже.
Хто ти?
Погане в житті трапляється.
Але ніщо погане не варте того стрибка.
Браян Вест не переможе!
Просто сутінки душі.
Ліліан утратила зв'язок з вищими силами.
У сутінках треба згадати про божественне.
Ти Бог?
Богиня?
Я знала.
Ти прийшла мене покарати?
Ліліан, проси допомоги в духів,
коли вже зробила все, що могла.
Гадаєш, тебе варто покарати, Ліліан?
Ти ж завжди це почувала?
За те, що ти втекла.
За те, що вижила.
За те, що брехала чоловікові й синові.
За все, що ти зробила.
Чи варто тебе покарати?
Я повірю.
Клянусь, я повірю.
Радуйся, Маріє, благодаті повна.
Господь...
Благословенна ти...
Я не пам'ятаю.
Хотіла покинути сина одного в цьому світі?
Чи варто тебе покарати?
Я укладу з тобою угоду.
Благаю, я все зроблю.
Ти скажеш мені, що робити?
Ліліан питала себе, чи десь якась інша жінка зараз,
стоячи на колінах,
благає про угоду заради сина, що лежить у номері 200?
Я його не покину.
Я його мати.
І лише нею маю бути.
Хорошою матір'ю.
Клянуся.
Я буду найкращою матір'ю.
Я все зроблю.
Якщо відпустиш мені цей гріх.
Якщо якось знімеш цей тягар.
Угоди, які ми укладаємо, -
вони реальні.
Та Ліліан не знала, що через 35 років
Аполло Каґва заплатить страшну ціну
за угоду, укладену його матір'ю в цій кімнаті.
БРАЯН КАҐВА ЛЮБИЙ СИН
Що ти сказала?
Нічого.
Боги візьмуть те, що їм належить.
Опинишся у валізі
на дні річки.
Тоді Ліліан зрозуміла.
Розв'язання її проблеми завжди було в цій кімнаті.
Вона не мусила зізнаватися.
Не мусила викликати поліцію.
Не мусила казати Аполло.
Вона може усунути проблему самотужки.
Я знаю, що ти зробила, Ліліан!
Замовкни!
Тобі не перемогти, йолопе.
Ліліан зрозуміла,
що в усьому білому світі ніхто не мусить знати.
Ніколи.
Вона все зробить ретельно, методично.
Вона вирішила вполювати хижака.
І цей таки був великий.
Хай що Браян казав,
та він теж не мав людини, яку б цікавило, чи він узагалі живий.
Немає такого, чого б ми не зробили...
Заради тих, кого любимо.
Ліліан згадала свою давню клятву.
Яку встигла забути.
З тобою ніколи нічого не станеться.
Я захищатиму тебе душею й тілом.
Кожною своєю клітинкою.
І вона виконала клятву.
Вона була такою матір'ю, якою поклялася бути.
І диви: сонце сходить.
Треба знову вмикати світло.
ЯКЩО ШУКАЄШ ЗНАК - ЦЕ ВІН.
Ліліан нарешті повірила, що все стане краще,
ніж було, відколи вона ступила на цю землю.
Вона почувалася американкою.
ЦЯ КАЗКА ПОЧИНАЄТЬСЯ В 1968 Р. ПІД ЧАС СМІТТЄВОГО СТРАЙКУ.
У ЛЮТОМУ КОМУНАЛЬНИКИ НЬЮ-ЙОРКА
ВІСІМ ДІБ ВІДМОВЛЯЛИСЯ ВИВОЗИТИ СМІТТЯ.
СТО ТИСЯЧ ТОНН ВІДХОДІВ ЛЕЖАЛО НА ТРОТУАРАХ,
ВИСИПАЛОСЯ НА ДОРОГИ.
УРАНЦІ ЛЮДИ БІГАЛИ СЕРЕД ЩУРІВ.
ПОВІТРЯ РЯБІЛО ВІД БАГАТЬ.
ПРО П'ЯТЬ БОРО НАЧЕ ЗАБУЛИ... - V
ЛІЛІ ЕНН ВЕСТ ЧАРЛЬЗ БЛЕКВУД
Можна сказати, що перша і єдина дитина Ліліан
була зачата в чарівному мареві 1977 р.
В Америці ми переписуємо історію, стираючи її.
Але історію не поховати.
Угоду не розірвати.
А боги візьмуть належне.
Переклад субтитрів: Андрій Кисельов