Vím, že je to citlivá věc,
ale potřebujeme slyšet, co se toho dne stalo.
Dobře.
Rachel! Vydrž!
Neviděly jsme je.
Slyšely jsme je.
Vlastně je slyším pořád.
-Rachel! -Noro!
Noro!
Mohlo to trvat vteřinu.
Možná hodinu, já nevím.
Ale pak byla jen...
Noro!
Vydrž, Noro!
Pryč.
Byla pryč.
Dot ji viděla první.
Rachel!
-Ty krvácíš. Odkud? -Ztratila jsem ji.
Některé z nás ztuhly.
Ale některé tak nějak věděly, co dělat.
Musíme to vypálit.
Drž jí ruku.
Teď!
Některé to braly hůř než jiné, které se tím nechaly...
zdrtit.
Ne!
Do hajzlu!
Ta jáma byla tady. Nora mě dala sem.
Není na tom nic pozitivního.
A myslím, že nikdy nebude.
Za všechny řeknu...
...že nás to stmelilo.
Byly jsme pak
něco víc než předtím.
Když se to stalo, byly jsme jako...
Nedá se to říct jinak. Stala se z nás rodina.
Těžko se věří tomu, jak rychle se to stalo.
Když pomyslím, že jen tři týdny předtím
jsme se vůbec neznaly.
Byla v tom nejistota a odstup.
Hodně okukování a zdvořilosti.
Byly jsme opatrné, držely se zpátky.
Cizí lidi mířící novým směrem.
Neměly jsme ani páru, co přijde.
Dá si někdo dort?
Trosečnice
Cesta tam, úvodní video, poprvé.
Já jsem Josh Herbert, a šíleně se na ten tábor těším.
Prima.
Rosa přifrčela s práškama.
Viděl jsem seznam aktivit.
Jak jsem říkal, šíleně se těším.
Skoro tak, jako jsem se těšil na kouzelnický tábor.
Uběhnu čtvrtku pod padesát a zvednu trojnásobek své váhy.
Jestli myslíte, že se leknu nějakýho pádlování vestoje,
tak si polibte.
Připravil jsem si prohlášení.
„Jedu na tento tábor proti své vůli.
„Natáčím tohle video, protože je to povinné.
„Nyní nabízím krátký seznam věcí, které bych dělal radši.“
Teprve se rozhoduju, ale první den si asi vezmu tohle.
-„Procházet se po připínáčkách.“ -To je takový můj test.
Jestli tyhle legendy neznáte, nebudu se s váma bavit.
-„Dostat angínu.“ -Zapomněl jsem, co mám říct.
Popiš se třemi slovy.
„Olízat skluzavku na hřišti u McDonalda.“
Já sekám trávníky.
Ten kluk neví, jak se prodat.
Ukážu ti, jak se to dělá.
Třemi slovy? No, já nevím.
Jmenuju se Scotty Simms, hlásím se naživo z floridského zapadákova.
Ale ne na dlouho, protože jsem mazanej a motivovanej podnikatel
se skvělýma nápadama pro módní a kosmetický průmysl.
Scotty, to byly víc než tři slova.
Tři slova, která mě vystihují jsou prostě „muž se vkusem“.
Nudnej bílej kluk.
A myslím to taky doslova.
Sbírám vzácné whisky.
Tajně.
Ani to nemusím schovávat, protože máma nemá o ničem páru.
Nádherný pocit v ústech.
Jsem Rafael Garcia, zkráceně Raf.
Většina lidí mi říká Raf.
Asi se prostě těším, až všechny poznám.
Na Havaji jsem ještě nebyl.
Vlastně jsem ještě nikdy neseděl v letadle,
takže jsem z toho trochu nervózní.
-Co mi bude chybět... -Dále!
Usmíváš se. To je pěkný posun.
Jen jsem obdivovala naši milovanou kontrolní skupinu.
Milovanou?
-To jsem od tebe nečekal. -Třicet čtyři dní, Danieli.
Vydrželi 34 dní, zatímco ženy plných 50.
Všechno to žebrání o peníze
opičí tanečky před investorama...
Všechno to stálo za to.
Hoši byli dokonalí břídilové, které jsme potřebovali.
-Jak je nemilovat? -No...
Teď je začneme zpracovávat.
-Jen jsem ti to přišel říct. -Držíš se, Deane?
-Vypadáš napjatě. -To není můj styl.
Složité pocity jsou spíš něco pro Dana.
Vím, že to bylo náročné,
ale oba vás žádám, abyste ještě chvíli vydrželi.
Není pochyb o tom, že se zhroutili.
Až zjistíme jak,
máme vyhráno.
Pusťte se do nich, pánové.
Pokud můžete, začněte s tímhle andílkem.
Chci vědět, jak padl.
Nevím, co ode mě chcete.
Jen tvou verzi toho, co se stalo.
Co kdybychom ti je sundali?
Je to stejně jen přehnaná opatrnost.
Kvůli tomu, co jsem udělal?
-Ano, Rafaeli. -Jsem Raf.
Říkám si Raf.
Rafe, tak nám popiš ten první den.
Jména si moc nepamatuju.
To mi nikdy nešlo.
Možná proto, že všichni komolí to moje.
Ale jo...
Ten první den jsem znal jen základy.
Byli tam dva kámoši z Floridy.
Josh, jehož jméno jsem znal jen ze školy.
Ten chytrej v pěkným oblečení.
Lakrosář.
Citlivka s brejlema.
A jeho nevlastní bratr Seth.
Jeho jméno mi z nějakého důvodu
uvízlo v hlavě.
A pak samozřejmě ten v teplákách,
co fakt nenáviděl svou mámu.
To se ti fakt povedlo, mami.
Co kdybys mě poslala
na nějakou vyjebávačku v divočině...
„Třeba to bude zábava,“ řekla. „Třeba se něco naučíš.“
Třeba se naučím, jak se málem utopit.
Třeba zjistím, jaké to je,
když ti nateče tuna vody do nosu.
Třeba se naučím totálně a šíleně tě nenávidět,
ty debilní podělaná pizdo!
Do prdele!
Promiň, ale nemůžu předstírat, že to nebylo srandovní.
Podělaná pizda!
Čau.
-V pohodě? -Ne.
-Henry, no tak. Teď ne. -Co?
Jsme ztracení, mrtví, nebo s pánembohem. Jen ne v pohodě.
Zeptám se jinak. Vzhledem k okolnostem, jsi v pořádku?
Proč to děláš?
Co jako?
Proč brečíš?
Je to dobré. Vlastně je to zdravé.
A mělo by to být považováno za normální.
To mě teda poser! Kdo přišel s tímhle exotem?
Je vždycky takovej?
-Ani nevím. -Máme různé přátele.
-Ahoj, Rafe. -To je fuk.
Už tady dřepíme moc dlouho.
Přestaneme brečet a začneme něco dělat.
Jak že se to jmenuješ?
Řekne ti, že Kirin, ale všichni víme, že je rozenej Borec.
-Nezačínej, Taylore. -Jasně, nevyřízený účty.
Kirine, co kdybysme nechali Joshe chvíli na pokoji?
Všichni jsme se ocitli v tomhle akčním zlým snu.
Asi bysme měli brát jako normální jakékoli reakce.
Jestli chcete říkat své mámě podělaná pizda, klidně.
Potřeboval jsem to. Stojí za hovno.
Můžeme přestat kecat a pohnout se?
-Kam jako? -Něco najít.
Pustý ostrovy neexistujou, všechny byly objevený.
To je fakt.
Rozebrali si je iluminátský zazobanci.
Tak vstáváme!
Proč dělám, co mi řekne?
Je to tím velitelským hlasem, nemůžeš si pomoct.
Nesnáším ho od základky, a stejně jsem se zvednul.
Hele, určitě nás přijdou zachránit,
ale jestli je za rohem prima hotel
a my jsme moc líní na to, abysme ho našli,
budeme se cítit jako úplný blbečci.
Rozdělíme se a vyrazíme různým směrem.
Když něco najdeme, pošleme někoho zpátky.
Vy na téhle straně jste jedna parta.
Teda...
Teda odsud. Ostatní jsou se mnou.
Tak jdeme.
Pořád to funguje. Je jako vlečnej paprsek.
Hele, jsi v pořádku? Už je ti líp?
Jasně.
Pláč mi vždycky zvedne náladu.
Fajn.
Hele, sice si nechci nechat radit od nějakýho mínusáka...
-Cože? -Promiň,
to říkám, když má někdo
IQ v záporných číslech.
Díky, že se směješ.
Hele, je to sice samolibý a hnusný, ale jde o to, že se nemýlí.
Když tady zůstaneme dřepět, jen nás to zlomí.
Vyrazíme a za chvíli jsme odsud pryč.
Týden.
Trvá to týden. Já nevím.
Prostě se mi to nezdá.
Ta těžkost bez ní.
A Rachel jako by teď znala jen bolest.
A zatím jsem tady s tebou, jako...
Jako co?
Popiš to.
Jako bych se vznášela, jako bych byla slabá,
ale líbí se mi to.
Jako bych...
jako bych se sjela všema drogama, před kterýma nás varovali ve škole...
-Přestaň cukrovat. -Řekla sis o to.
Jen ti dávám zabrat.
A mimochodem...
Já jsem taky opravdu šťastná.
Ale ten pocit viny...
Co s tím máme dělat?
Mluvila jsi o tom se svým kamarádem Bohem?
V poslední době jsem to moc nedělala.
Modlení.
Co by na to asi řekl?
Abychom byly vděčné za to dobré.
A zbytek nám pomůže přežít.
Tak teda amen.
Strašně mě štve, že to říkám.
Vždycky mě bude štvát, že to říkám královně krásy.
Cítím se strašně trapně.
Jsi tak krásná.
Proč nejsem silnější?
Pořád jen něco tahám a žiju na paleo dietě.
Třeba to přijde všechno najednou
a svaly se ti vyboulí z trička jako Hulkovi.
Už ti z toho fakt měkne mozek.
-Tady by to šlo. -Jo.
A hotovo.
Jo.
Vím, že posledně nám to bylo k prdu,
ale nemůžeme se přesunout do vnitrozemí a nenechat tady po sobě stopu.
Tohle a signální oheň by mělo stačit.
Co vlastně SOS znamená?
Měla bych to vědět, ale mám okno.
Víš, kdo by to věděl?
To mi připomíná, že bych se na ni měla podívat.
Můžu si přisednout?
Je čas vyměnit obvaz...
Co kdybych začala beatboxovat?
Víš, rapovat.
Kdybych byla blbka, budu si myslet, že je to vtipný?
Ale ty víš, že bych ti to neudělala, že jo?
Žádný pitomosti z Doktora Flastra.
Což taky znamená mluvit na rovinu.
Po sedmi dnech by to nemělo být tak oteklý.
A pobyt na pláži tomu taky moc nesvědčí.
Dostává se ti do toho písek.
Dnes se stěhujeme, Rachel.
Měla bys jít s náma.
-Její věci vezmeme... -Zůstanou tady.
Musí tu zůstat.
Kdyby se vrátila.
Martho.
Tys mi něco tajila.
Přerovnávala jsem naše věci a tohle jsem našla ve tvém kufru.
Tohle je literatura. Jen jsem nakoukla,
ale je to lepší než ta Jeffova mokrá plína.
Krátké věty,
pár postelových scén na honění,
jestli na to ještě bude mít chuť.
Je to plážové čtení.
Konečně máme pořádný čtení na pláž,
a my z pláže odcházíme.
Promiň, zapomněla jsem na ni.
Není ti nic?
Můžu se na něco zeptat?
Všimla sis u některých změny nálady?
Myslíš tu klinickou depresi
tamhle nedaleko? Rachel má dobrý důvod...
Ne, nemyslím špatnou změnu. Spíš jako...
Že září.
Jako...
když jsou dva lidi něco víc než přátelé.
Shoni.
Shelby a Toni.
Ty sis toho všimla až teď?
-Trvá to už asi týden. -Týden?
Přistihlas je, jak šoustají v lese?
Měla jsem to vědět!
Hledala jsem je, aby mi pomohly balit.
Obvykle cítím orgasmus na míle daleko. Třeba mám ucpaný dutiny.
Co je?
Nic, jen...
Dřevo na signální oheň, jak jsi chtěla.
Ne, je to perfektní.
Jako koncept. Myslela jsem, že přineseš víc.
-Byla jsi pryč snad hodinu. -Jsi snad moje dozorkyně?
-Hlídáš mi odpracovaný hodiny? -Hele...
Co je ti do toho, jak trávím čas?
Protože mi chybíš.
Kromě jinýho.
Jsem tady. Nikam jsem nešla.
Vím, že to pořád hledáš.
Nemůžu jinak, Fatin. Ta jáma...
Jenom tak se ujistím, že nejsem opravdu úplně...
Leah, je to přelud.
-Kam jdeš? -Ne... O to nejde.
Říkám si, že to zkusím znovu.
Třeba to tentokrát nedopadne s tím dřevem tak uboze.
Zkusím si zachránit důstojnost.
BUĎ NĚŽNÝ
-Bojíš se? -Ne.
Ty vole, já ani nevím.
Dochází mi to ve vlnách, jak je to všechno šílený.
Zvedá se mi z toho žaludek.
Mám na to prášky, jestli chceš.
Jsi milej, ale nemyslel jsem to doslova.
Spíš duchovně.
Divočina mi bohužel nesvědčí.
Není to pro mě moc posilující prostředí.
Nic proti matce přírodě, ale prostě to není moje múza.
Frost, Tennyson nebo Keats se na ní můžou vyřádit.
Běloši si ji přivlastnili jako všechno ostatní.
Já vím. A...
Mrzí mě to.
-Jsi básník? -Do prdele dubový!
Ne, ale tamten zoufalec je.
Vsadím se, že má zlomený prst na noze. Zlomil sis někdy něco?
Já si ve čtvrté třídě zlomil ruku.
Neměl jsem moc kamarádů, tak jsem spoustu podpisů padělal.
Můj psycholog tvrdí, že je to základní zranění.
Kruci!
Vím, že bych ho měl litovat, ale moje zásoba empatie je na nule.
Jmenuješ se Raf? Párkrát jsem slyšel „Ref“ nebo „Rejf“.
-Jo, Raf. -Jo.
To je fuk. Lidi mi říkají všelijak.
Jasně. Takže Raf. To je solidní jméno.
Zatraceně!
Pauzu!
-Potřebuju pauzu. -Jdeme.
Vím, že je to jen prst...
A kdybych byl s těma druhýma,
ten vysvalenej mínusák by mi říkal, že jsem měkkej.
Řekl jsi „mínusák“.
Je to dobrý. Chytlavý.
Máš na to něco v lékárničce?
Jo, mám na to všechno.
Kopeš za Ibuprofen nebo za Acetaminofen?
Obojí?
Klidně se vrať, jestli chceš.
-Není potřeba hrát si na hrdinu. -Vážně?
Jen bych vás zpomaloval.
Jasně, je to na tobě.
Díky, kluci. Vážně.
V pohodě.
A kluci...
Hodně štěstí.
Tak jo.
Tohle nový místo se mi nějak nezdá.
Ani nemám stromy ráda.
Lidem přijdou klidný a duchovní,
ale mně přijdou leda nudný.
Připomeň mi, proč odcházíme z pláže? Zdá se mi to šílený.
Nebudeme na slunci, na větru, v noci nám bude tepleji...
A budeme pryč od místa, kde jsme ji ztratili.
Bude to dobré pro všechny.
Marty, máme tady boží ležení.
V pohodě?
Myslelas na Noru, nebo...
Ne.
Tak o co jde?
Známe se už roky
a ještě jsme se nezabily.
No tak, sedni si.
Říkala jsem si, že budu spát o samotě.
Ve spánku strašně hicuju a je tu těsno...
Nechci tě celou zapotit.
Vyspím se tamhle.
Tak jo.
Ale klidně dej moje místo někomu jinému.
Třeba Shelby.
Takže to víš?
Chtěla jsem ti to říct. Nenašla jsem čas a...
Toni, to nic.
Nevadí ti to?
Zatraceně!
Kam se poděla sekera?
Dala jsem ji na hromadu věcí, které měla přinést Leah.
-Měla už být dávno zpátky. -Myslíš, že je v pořádku?
Jo.
Prostě neví, kdy se na to vykašlat.
Chtěl bych pokorně navrhnout, abychom se vrátili.
Tohle je zjevně pustina.
Něco najdeme.
Dřív zapadne slunce.
Proč děláš to s těma prstama?
Abych odhadl, kdy zapadne slunce. Každý prst je patnáct minut.
-Jsi snad nějakej skaut? -Jo.
Nechal jsem toho v devítce.
Přestalo mi to esteticky vyhovovat.
No nekecej.
Hele, nerad souhlasím tady s nabušencem,
ale myslím, že něco najdeme.
Nejspíš narazíme na hustej barák jako z magazínu pro architekty.
-Vlastní ho nějakej miliardář. -Snad ne.
Co to povídáš, Damiene?
Myslím, že se jmenuje Henry.
Tvůj kámoš asi jen naznačuje,
že jsem jako ten kluk z filmu Přichází Satan!
Ale nemám žádný zájem narazit na dům majetného samotáře.
-Proč ne? -Protože nás určitě zabije.
Zamysli se.
Generál Zaroff v Nejnebezpečnější hry, Poe Dameron v Ex Machina...
Drákula.
Zabíjení vetřelců je jejich koníček.
Drákula není miliardář, je nemrtvej.
Když započítáš inflaci, tak je miliardář.
Peníze a izolace je všechny proměnily
v krvežíznivé výstředníky.
Jako potenciální miliardář si vyprošuju, aby ses do nás trefoval.
Jsou mezi náma taky prima lidi.
Melinda Gatesová.
Táta Warbucks.
Pan Burák.
To je normální gentleman. Vždycky smeká čepici.
Pan Burák je miliardář? Jen proto, že má monokl?
Můžete se na to všichni vykakat a začít opravdu hledat?
-Vykašlat. Na něco se vykašlat. -To je fuk.
Tak se vrátíme, srabáci.
Ale až se vychčiju.
Taky potřebuju.
Díky, kámo.
Dík, že mi necháš soukromí, to je od tebe super.
Jo.
Mám otázku.
-Pálí tě to, když chčiješ? -Ne.
Asi jsem si ho pohmoždil.
Třeba jsem byl moc dlouho ve vodě a teď mám...
-nasolenýho ptáka. -No jo, to je normální rozsudek smrti.
-Vážně? -Ne, nasolenej pták neexistuje.
-Ale život jo. -Život je co?
Rozsudek smrti.
Co je?
Nemám si ho čím osušit.
Ty vole, přestaň s tím.
Neznám jinýho trotla, co si ho buď neoklepe nebo nechá tak.
Tak jo, podívám se.
Zkus to tímhle. Účtenka ze sámošky.
-A co teď s tím? -Prostě to tady nech!
Ať budoucí generace vědí, že mě máma poslala pro kočičí žrádlo a žárovky.
Vypadla ti tyčinka.
Zapomněl jsem na ni.
Hele, tuhle tyčinku a jakýkoli jídlo, co máme,
si zatím schováme.
Jasně, já vím.
Na tuty pro nás každou chvíli přiletí,
ale kdyby náhodou ne, musíme se o sebe postarat.
Podívej na ty bohatý spratky.
Myslíš, že se uměj uskrovnit?
Ne.
Musíme si něco našetřit.
Nech si ji.
Prosím tě, ne.
Promiň, já jen...
Nepřemýšlela jsem.
Beru všechno do nového tábora.
Hele...
Vlastně s tebou souhlasím.
Nejsem si jistá, že bychom se měly stěhovat.
Jako bychom přijaly, že tohle je teď náš život,
že náš domov není tam,
ale musíme si ho zařídit tady.
Proč se nemůžeme oprostit
od myšlenky, že to musíme přijmout?
Neznamená to prostě vzdát to?
Já to nechci vzdát, Rachel.
Možná to nepomáhá, ale...
Chci, abys věděla, že na ni myslím.
Myslím na ni každý den.
Jako...
Byl to její nápad, jet sem?
Pamatuješ si, jak se o tom dozvěděla?
Ve škole, nebo od tvých rodičů...
Nebo v tom byl někdo jiný?
Nechápu, proč se mě na to ptáš.
Zkus si vzpomenout,
jak se o tom dozvěděla a proč sem jela.
Bála se.
A jak se o tom dozvěděla?
Bála se,
že umřu a ona...
Ale jak se dozvěděla o tom táboře?
Proto sem jela.
-Rachel, přemýšlej. -Proto.
Proto, chápeš?
Jela sem kvůli mně.
Chtěla mě zachránit přede mnou samou a...
Teď je pryč a je to moje vina.
Je pryč a je to moje vina.
-Jak tě sem přivedla, Rachel? -Je pryč a je to moje vina!
-Je pryč! -Rachel, musíš mi to říct!
-Rachel... -Jsi spokojená?
Je pryč a je to moje vina! To jsi chtěla vědět?
Je pryč a je to moje vina!
Co to mělo bejt?
Potřebovala jsem zjistit, co ví.
Holka se sotva drží a ty jí podrazíš nohy?
Co blbneš?
Sbal si svoje přeludy a teorie
a okamžitě se jich zbav!
A jestli se s tím k Rachel ještě přiblížíš,
zabiju tě.
Některé skutečnosti je těžké si připustit.
Jsou moc děsivé,
moc hnusné,
moc velké.
Když jsme se tam ocitli,
nikdo nechtěl uznat, jak jsme všichni vyděšení.
Nic z toho nám nedošlo, dokud...
Nebyl to moc úspěšnej průzkum.
Něco najdeme.
Třeba ti druzí už našli.
Jsou zpátky.
Do prdele.
Ty vole.
Do prdele.
DJ.
-Jo. -Jak se to podle vás stalo?
Nevěděli jsme.
Mysleli jsme, že se šel vyčurat,
uklouzl na skále a moře ho odneslo...
Moře ho odneslo a...
Já nevím, ale...
Pronásleduje mě to.
Jako spousta věcí, které se staly na tom ostrově.
-Nechápu, jak se to vůbec stalo. -Byl prudkej příliv.
Nejspíš ho sebrala vlna a něco na něj zaútočilo.
Ty vole, příroda si nehraje.
-Co s ním uděláme? -Nemůžeme ho tu nechat.
Každý masožravec na ostrově si na něm smlsne.
A pak na nás.
Můžeme ho pohřbít po námořnicku,
jako tátovy kamarády z armády.
Do moře.
Ani náhodou.
-S tím, co ho sežralo? -Ne, já myslím, že Bo má pravdu.
To je šílený.
Když ho zatížíme a dáme pozor,
budeme v bezpečí.
Usámu bin Ládina pohřbili do moře.
Koho to teď vůbec zajímá?
Tak kdo ho odnese?
Jestli tam někde číhá mrcha, která ti sežere ksicht,
já do toho nejdu.
Já to udělám.
Ale sám to nezvládnu.
Rafe, helfneš mně?
Jo.
Vybral si mě.
Nevím proč, ale vybral si mě.
Vybral si mě, abych s ním šel do tmy,
a mně se to líbilo.
V novém táboře je tepleji.
A pěkná atmosféra. Martha to tam vykouřila šalvějí.
Ale nepřišla jsem tě odsud vyhodit.
Jestli chceš, zůstaň tady.
Školní psycholožka mi jednou dala brožuru
o takzvaných pěti fázích truchlení.
Popření, vyjednávání a tak dál.
Bylo to opravdu pitomý.
Doma jsem na tu brožuru nabrala pavouka
a hodila jsem to do koše.
Ani náhodou jich není jen pět.
Když někoho ztratíš,
každá sekunda je jako novej kruh pekla.
Tak přemýšlím,
že kolik sekund tvého života je ten člověk pryč,
tolik stupňů truchlení.
Miliarda mrňavejch podělanejch krůčků.
Takže na tebe netlačím.
Není na mně, kolik času potřebuješ.
Jen doufám, že ti nevadí společnost,
protože tě tady nenechám samotnou.
Znáš nějaký dobrý hry,
aby nám trochu utekl čas?
Slečna Mary Macková.
Tu neznám.
Slečna Mary Macková, Macková
Tvůj šat se černá, černá
Stříbrný knoflíky, knoflíky...
Počkat, není to tleskací hra?
Děláš si ze mě prdel.
Dělám si srandu sama ze sebe.
Řeknu ti, co to je.
Nepůjdu prostě dál.
Přes ten pocit se nepřenesu.
Jsem prostě...
Jsem prostě unavená.
Je to sice od tebe hezký,
ale nechci, abys mě hlídala.
To byla vždycky její práce.
A nejsem připravená ji za někoho vyměnit.
Jdeš?
Není tohle lepší?
Vím, že je to lepší
ve všech směrech, ale něco na tom nehraje.
Jo, jako bysme vyměnily zvukovou kulisu.
Místo hučení moře máme lesní atmosféru.
Moc mi to nesedí.
Je to prostě jiný.
Já vím, co to je.
Skoro jsem zapomněla.
Někdo nám schází.
Tady je.
Vítej doma, Marcusi.
To bylo o chlup.
Promiň, miláčku. To nic. Neboj se.
Bude to v pohodě.
Všichni budeme v pohodě.
To fakt doufám.
-Jak se jmenuje? -Cože?
Ty náramky už jsem viděl.
Když je zaháčkovanej, tak jsi zadanej.
Já vím, je to pitomý.
Jako snubní prsten pro malý děcka.
Mně to přijde dobrý. A tobě myslím taky.
Tady máš něco na zahřátí.
Mikina a větrovka.
Proti větru nechrání, ale chápeš.
Asi se to vyplavilo z vraku.
„Patří Joshi Herbertovi“.
Jeho matka ho miluje.
Spíš jejich hospodyně.
Asi bych měl říct Marisol, že teď patřím Joshovi.
Takže Marisol?
Taky mám holku. Jmenuje se Julia.
Řekl jsem jí, že jí pošlu pohled,
ale bude to spíš zpráva v lahvi.
Ale vážně. Jsi v pohodě?
Dost se na to ptáš.
Já vím, jsem prostě takovej.
Julia říká, že jsem jako učitelka ze školky v severní Kalifornii.
Je to vlastně fajn.
A jsi?
Ani ne.
A ty?
Ne.
Ale v skrytu duše počítám s tím,
že „co tě nezabije, to tě posílí“.
Já nejsem...
-Co nejsi? -Silnější.
Ale změnil ses.
To bys asi uznal.
Jak?
Už nejsi ten hodný katolický chlapec z Tijuany.
Netvrdím,
že už to nejsi ty,
ale jsou tu rozdíly.
Štve mě,
že to nejde ovládat.
V co se změníte.
Všichni jsme začali něco chtít.
Odolnost.
Lásku.
Bezpečí.
Sílu.
Někam patřit.
Pochopení.
Být s někým.
Být jako někdo.
To jsme chtěli.
Chtěli jsme být muži.
Ale pravda je...
že z některých se staly obludy.
Nemáš chuť?
Já moc nepiju.
Můžeš si připít za DJ.
Jsme sice jeho vinou podchlazení,
ale je to hezké gesto.
Tak jdeme na to.
-Na DJ. -Na DJ.
Hej!
Bylo to tak strašný, jak jsi myslel?
Odpověz mi, když se tě ptám.
Jasně.
Bylo to nekonečně strašnější, než jsem si kdy dokázal představit,
a nemůžu uvěřit, žes mi tohle záměrně udělala.
Hřích se nevyplácí, Devone.
Jdi do hajzlu.
To je neuvěřitelné, jak jsi nevděčný.
Po tom, co jsi provedl, a jak jsem ti to zařídila...
Jdi do hajzlu! Co na tom nechápeš, mami?
Víš co? Královsky jsem to posral.
Jsem fakt zmetek.
Nevyznám se dost ve světě ani v sobě,
abych to občas nepodělal,
a žiju s tím každej den.
Někdo kvůli mně umřel.
Ale ty...
Ty jsi dospělá ženská, co těm děckám ničí život,
a to není náhoda.
Plánovala jsi to.
A užíváš si to.
Já jsem možná zmetek,
ale ty jsi zasraná psychopatka.
Díky, žes byl dnes tak ochotný.
Ještě si tě zavoláme.
Možná už zítra.
Tak se na to připrav.
Měj se.
Nekřič.
PRO NAŠEHO MILOVANÉHO JAMIEHO
Překlad titulků: Vít Bezdíček
Kreativní dohled Lucie Musílková