Acest episod tratează probleme delicate, inclusiv sinuciderea adolescenților.
Urmăritorilor li se recomandă o atitudine rezervată.
Știu că este delicat,
dar avem nevoie să ne povestești ce s-a întâmplat în acea zi.
Bine.
Rachel! Vin!
Știți, nu le vedeam.
Le auzeam.
Ca să fiu sinceră, încă le aud.
- Rachel! - Nora!
Nora!
Poate a durat o secundă.
Poate o oră? Nu știu.
Dar apoi...
Nora!
Rezistă, Nora!
S-a dus.
Dot a văzut-o prima.
Rachel!
- Sângerezi. De unde sângerezi? - Am pierdut-o.
Unele dintre noi au înghețat.
Dar unele au știut ce să facă.
Trebuie să cauterizăm rana.
Ține-o de mână!
Acum!
Unele dintre noi au fost mai afectate decât celelalte,
care s-au lăsat doborâte.
Nu!
La dracu'!
Groapa era aici. Nora a făcut-o aici.
Nu sunt părți bune...
Și nu cred că vor fi vreodată.
Dar ce pot spune despre noi toate...
...e că ne-a unit.
Ne-a adus împreună
mai mult decât eram înainte.
După ce s-a întâmplat asta, am devenit...
O familie, nu se poate spune altfel.
Incredibil e cât de repede s-a petrecut totul.
Ideea că, cu numai trei săptămâni înainte...
Nu ne cunoșteam deloc.
Eram stângace și distante.
O mulțime de priviri și politețuri.
Eram precaute, cu garda sus,
niște străini care se îndreptau într-o nouă direcție.
Fără niciun fel de nenorocită de idee despre ce avea să vină.
Vrea cineva prăjituri?
Sălbaticii
Treceri, video introductiv, dubla uno.
Sunt Josh Herbert și sunt foarte încântat de această tabără.
Frumos.
Rosa îmi aduce medicamentele.
Am văzut lista de activități pe care le oferă.
Așa cum spuneam, sunt super-încântat,
aproape la fel de încântat ca de tabăra de magie.
Alerg 400 de metri în 50 de secunde și ridic de trei ori greutatea mea,
în cazul în care credeți că mă sperie un rahat de paddle-boarding,
puteți să vă duceți dracu'.
Am scris o declarație.
„Merg în această tabără împotriva voinței mele.
„Fac acest videoclip pentru că este obligatoriu
„și vă ofer o listă de lucruri pe care aș prefera să le fac în loc.”
Încă mă mai gândesc, dar s-ar putea să port ăsta în prima zi.
- „Să calc pe piuneze.” - E un fel de test de turnesol.
Dacă nu știi aceste legende, nu vreau să am de-a face cu tine.
- „Să fac faringită streptococică.” - Am uitat ce trebuia să spun.
Doar trei cuvinte prin care să te descrii.
„Să ling toboganul de la locul de joacă McDonald's.”
Eu tund peluze.
Băiatul nu știe cum să-și facă publicitate.
Îți arăt eu cum se face.
Trei cuvinte? Nu știu.
Sunt Scotty Simms, live dintr-un cartier împuțit.
Dar nu pentru mult timp, sunt un antreprenor priceput și motivat,
cu idei mari pentru industria modei și a cosmeticelor.
Scotty, sunt mai mult de trei cuvinte.
Trei cuvinte care mă descriu sunt pur și simplu „bărbat cu gust”.
Un tip alb plictisitor.
Literalmente.
Colecționez whisky rar.
Pe șestache.
Nu trebuie să mă străduiesc să le ascund, pentru că mama e cam dusă.
Frumoasă senzație în gură!
Sunt Rafael Garcia, pe scurt, Raf.
Cei mai mulți îmi spun Raf.
Da, nu știu, cred că sunt doar nerăbdător să cunosc pe toată lumea.
N-am mai fost în Hawaii până acum.
De fapt, nu am mai mers niciodată cu avionul,
așa că sunt cam neliniștit.
- Lucruri care îmi vor lipsi... - Intră!
Zâmbești. E o schimbare frumoasă.
Doar admiram iubitul nostru grup de control.
„Iubit”?
- Nu mă așteptam să le spui așa. - Treizeci și patru de zile, Daniel.
Ei au rezistat 34 de zile, femeile au rezistat toate cele 50.
Deci, Dumnezele, toată cerșetoria de bani
și maimuțăreala în fața investitorilor...
Au meritat.
Băieții au fost eșecurile perfecte de care aveam nevoie,
- ...deci, cum să nu-i iubesc? - Da, păi
o să începem să-i procesăm acum.
- Am trecut să te anunț. - Te descurci, Dean?
- Pari speriat. - Eu nu știu ce e aia.
Trăirile complicate sunt mai degrabă specialitatea lui Dan.
Știu că a fost o încercare,
dar vă cer amândurora un ultim efort.
Nu există nicio îndoială că au făcut implozie.
Odată ce aflăm cum,
am dat lovitura.
Și acum la treabă, domnilor!
Dacă puteți, începeți cu îngerașul ăsta!
Vreau să știu cum a căzut.
Nu prea știu ce vreți de la mine.
Doar versiunea ta despre ce s-a întâmplat.
Ce-ar fi să le dăm jos?
Oricum, sunt o măsură de siguranță exagerată.
Din cauza a ceea ce am făcut?
- Da, Rafael. - Raf.
Mi se spune Raf.
Bine, Raf, de ce nu ne povestești despre acea primă zi?
Îmi amintesc că nu le știam numele.
Niciodată nu am fost foarte bun la asta.
Poate pentru că nimeni nu și-l amintește pe al meu.
Dar, da...
În prima zi am aflat chestiile de bază.
Erau doi prieteni buni din Florida.
Josh, al cărui nume îl știam doar de la școală.
Cel elegant, cu haine de lux.
Jucătorul de lacrosse.
Ochelaristul emo.
Și fratele lui vitreg, Seth.
Al cărui nume, din nu știu ce motiv...
mi-a rămas în minte.
Și, desigur, puștiul în trening,
care își ura mama rău de tot.
Bună asta, mamă! Grozavă idee!
Ce zici de... Ce-ar fi să mă expediezi
într-o tabără de labagii în sălbăticie, cu...
„Poate o să fie distractiv”, a zis. „Da, poate înveți ceva.”
Poate o să învăț cum e aproape să te îneci.
Poate o să învăț cum e
să-mi intre o nenorocită de tonă de apă pe nas.
Poate o să învăț cum e să te urăsc absolut și extrem,
sculă cu țâțe nenorocită!
La dracu'!
Îmi pare rău, nu mă pot preface că nu a fost amuzant.
„Sculă cu țâțe”!
Bună!
- Ești bine? - Nu.
- Henry, te rog. Nu acum. - Ce?
Suntem pierduți, morți, ori duși. Niciunul dintre noi nu e bine.
Reformulez. Ești bine, în situația dată?
De ce faci asta?
Ce fac?
Plângi.
De fapt, e în regulă. E chiar sănătos.
Și cred că ar trebui să fie privit ca un comportament normal.
Doamne! Cine e cu puștiul ăsta?
Mereu e așa?
- Nu prea știu. - Nu avem același grup de prieteni.
- Bună, Raf! - Da, cum zici tu.
Uitați ce e, stăm degeaba de prea mult timp.
Hai să nu mai bocim și să facem naibii ceva.
Cum ziceai că te cheamă?
O să spună „Kirin”, dar știm cu toții că e un Chad înnăscut.
- Nu începe, Taylor! - Bine, văd că aveți ceva de împărțit.
Kirin, de ce nu nu-l lăsăm pe Josh să fie Josh măcar pentru o secundă?
Am fost cu toții aruncați în thrillerul ăsta real.
Ar trebui să privim ca normală orice reacție pe care o avem.
De pildă, dacă vrei să-ți numești mama „sculă cu țâțe”, n-ai decât.
Trebuia. E nașpa.
Putem să nu mai vorbim și să ne mișcăm?
- Și unde să mergem? - Să căutăm chestii.
Insulele pustii nici măcar nu există și noi le-am găsit dracului pe toate.
Asta așa e.
Toate insulele astea au fost luate de bogătani cu bani de genul Illuminati.
Bine, toată lumea sus!
De ce am făcut ce mi-ai spus să fac?
E vocea aia de tati-căpitanul, nu i te poți împotrivi.
Îl detest încă din gimnaziu și totuși mi-am ridicat fundul.
Desigur că vor veni să ne salveze,
dar, dacă e vreun hotel nenorocit chiar după colț
și nouă ne e prea lene să mergem să-l găsim,
o să ne simțim ca niște idioți.
Deci zic să ne despărțim și s-o luăm în direcții diferite.
Când găsim ceva, trimitem pe cineva înapoi.
Toți de aici încolo sunteți un grup.
Vreau să spun...
Vreau să spun de aici încolo. Ceilalți merg cu mine.
Să mergem.
Încă se întâmplă. E ca o undă tractoare.
Ești bine? Îți revii?
Da. Îmi revin.
Mereu mă simt bine după ce plâng.
Bun.
Deși nu suport să-mi dea sfaturi un plopist...
- Un ce? - Scuze,
de obicei spun asta despre cineva
care are medie mică la testul SAT.
Mulțumesc că ai râs.
Uite, știu că sună îngâmfat și răutăcios, dar are dreptate.
Dacă stăm aici și ne tot gândim, o să cedăm.
Așa că hai să ne mișcăm și plecăm de aici cât ai zice pește.
O săptămână.
A trecut o săptămână, și, nu știu...
Nu e bine.
E atâta greutate fără ea!
Și pe Rachel parcă n-o mai interesează decât suferința.
Dar, între timp, sunt aici cu tine, ca și cum...
Ce?
Vreau să-mi descrii.
Ca și cum aș pluti, ca și cum aș fi slabă,
dar îmi place.
Ca și cum aș fi...
luat toate drogurile alea despre care ne avertizau la școală...
- Nu cred că mai suport. - Tu m-ai întrebat.
Voiam să te pun într-o situație dificilă.
Și, apropo...
Și eu sunt foarte fericită.
Dar vina pentru toate...
Ce ar trebui să facem cu asta?
Ai vorbit cu prietenul tău, Dumnezeu, despre asta?
De fapt, nu prea am făcut-o în ultima vreme.
Nu m-am rugat.
Ce crezi că ar spune?
Să fiu recunoscătoare pentru bine.
El e acolo să ne ajute să facem față la restul.
Afurisiții de bărbați.
Mă enervează atât de mult să spun asta, știi?
Nu mă va enerva niciodată să spun asta unui campion al concursului.
Mă face să mă simt sarcastică.
Ești atât de frumoasă!
De ce nu devin mai puternică?
Ridic tot felul de chestii și practic mănânc paleo.
Poate ți se va întâmpla dintr-odată
și-ți vor exploda mușchii din cămașă, precum lui Hulk.
Elementele ți-au făcut creierul terci.
- Aici e bine. - Da.
Tușa finală.
Da.
Știu că ultima dată nu ne-a fost de vreun folos,
dar nu putem merge spre interiorul insulei fără a lăsa semne.
Cred că asta și focul de semnalizare vor ajuta.
Ce înseamnă „SOS”?
Da, simt că ar trebui să știu, dar nu-mi amintesc.
Știi cine ar fi știut?
Asta-mi amintește că e rândul meu să merg la ea.
Bună! Pot să mă așez?
E timpul să te pansez din nou...
Dacă m-aș apuca să bag ritmuri?
Știi, să fac R-A-P?
Dacă aș fi o nemernică ce ar crede că asta e o glumă bună?
Dar știi că nu-ți voi face asta, nu?
Fără rahaturi de genul Patch Adams.
Asta înseamnă și să fiu sinceră cu tine.
După șapte zile, n-ar mai trebui să fie atât de umflată.
Și faptul că stai pe plajă nu ajută.
Intră tot nisipul aici.
Azi plecăm de aici, Rachel.
Și vreau să vii cu noi.
- Și lucrurile ei, luăm tot... - Astea rămân.
Trebuie să rămână.
În caz că se întoarce.
Martha!
Mi-ai ascuns chestii.
Lucram la ceva și ți-am găsit asta în valiză.
E literatură. Ce-i drept, doar am frunzărit-o,
dar e mai bună decât gluma aia de carte a lui Jeff.
Are propoziții scurte,
câteva scene de dormitor bune de ținut minte
dacă va mai exista vreodată ocazia.
E lectură de plajă.
Avem o afurisită de carte de plajă adevărată
și noi plecam de pe nenorocita de plajă.
Îmi pare rău. Am uitat că o aveam.
Ești bine?
Pot să te întreb ceva?
Ai observat vreo vibrație nouă între unele persoane de pe aici?
Te referi la vibrațiile clinic depresive
care vin din dreapta? Cred că Rachel are motive întemeiate...
Nu. Nu mă refer la vibrații rele. Mai degrabă...
Vibrații strălucitoare.
Cum ar fi...
între doi oameni care ar putea fi mai mult decât prieteni?
Shoni.
Shelby și Toni.
Tu abia acum ai aflat?
- Se întâmplă de o săptămână. - O săptămână?
Le-ai prins făcând prostii în pădure?
Ar fi trebuit să-mi dau seama.
Le căutam ca să mă ajute să fac bagajele.
Eu miros orgasmul de la un kilometru. Mă întreb dacă e ceva legat de sinusuri.
Ce e?
Nimic. Doar...
Lemne. Pentru focul de semnalizare, cum ai cerut.
Nu, e perfect.
Conceptual. Am crezut că vei aduce mai mult.
- Ai lipsit cam o oră. - Ești cumva șefa mea de tură?
- Mă pontezi? - Hei!
Ce-ți pasă cum îmi petrec eu timpul?
Îmi pasă pentru că... mi-e dor de tine.
Printre alte nenorocite de motive.
Sunt aici. Nu am plecat nicăieri.
Știu că încă o cauți.
Nu pot să n-o caut, Fatin. Groapa aia e...
E singura mea cale de a ști că nu sunt cu adevărat și complet...
Leah, e un miraj.
- Unde te duci? - Nu sunt... Nu e vorba de asta.
M-am gândit să încerc din nou.
Să fac o încercare mai puțin jalnică cu lemnele de foc.
Să încerc să-mi mai spăl din rușine, dacă pot.
FII BINEVOITOR
- Speriat? - Nu.
Nici măcar nu știu.
Vine în valuri, nebunia a tot ce se petrece.
Îmi dă rău de mare.
Am niște Dramamină, dacă ai nevoie.
Ești drăguț, dar nu vorbeam la propriu.
Mă refeream la planul spiritual.
Din păcate, sălbăticia nu-mi prea priește.
Nu e un mediu care să-mi dea forță.
Binecuvântată fie mama natură, dar nu mă inspiră.
Știi, Frost și Tennyson, Keats o iubesc.
Și, ca pe orice altceva, omul alb a revendicat-o.
Știu. Și mie...
Îmi pare atât de rău!
- Ești poet? - Ce mama naibii!
Nu, Doamne, dar târfa aia este.
Pun pariu că și-a rupt degetul. Ți-ai rupt vreodată un os?
Mi-am rupt mâna în clasa a patra.
Nu aveam mulți prieteni, am falsificat o mulțime de semnături pe ghips.
Psihiatrul meu spune că e o rană fundamentală.
La naiba!
Știu, ar trebui să-mi pară rău pentru el, dar puțul empatiei este uscat.
E Raf, nu? Am auzit oameni care spuneau „Raff” sau „Rafe”.
- E Raf, da. - Da.
Dar nu contează. Mi se spune mereu în toate felurile.
Da. Raf, totuși. Un nume bun, solid.
Dumnezeu! La naiba!
Pauză!
- Am nevoie de pauză. - Să mergem.
Știu că e doar un deget...
și, dacă aș fi cu ceilalți tipi acum,
plopistul ăla prostovan mi-ar zice că sunt un nătăfleț.
Ai zis „plopist”.
E o expresie bună. Prinde.
Ai ceva în trusa de medicamente pentru asta?
Da. Am totul pentru asta.
Ești în echipa Ibuprofen sau în echipa Acetaminofen?
Amândouă?
Dacă vrei să te întorci, poți.
- Nu trebuie nimeni să fie erou. - Vorbești serios?
Doar v-aș încetini.
Da. Tu decizi.
Mulțumesc, băieți. Serios.
N-ai pentru ce.
Băieți!
Succes!
Bun.
Nu sunt deloc sigură de acest nou loc.
Nici măcar nu-mi plac copacii.
Oamenii cred că sunt pașnici și spirituali,
Dar știi cum le spun eu? Al naibii de bătrâni.
Amintește-mi din nou de ce plecăm de pe plajă. Pare o nebunie.
Nu vom mai sta în soare, în vânt, noaptea va fi mai cald...
Și vom fi departe de locul unde am pierdut-o.
Va fi bine pentru noi toate.
Marty, am înjghebat ceva pentru noi aici.
Te simți bine?
Te gândești la Nora sau...
Nu.
Atunci care-i treaba?
M-am gândit că ne certăm de ani de zile
și nu ne-am ucis încă una pe alta.
Vino să stai jos!
De fapt, mă gândeam că ar trebui să dorm singură.
Mă încălzesc în somn, spațiul e așa de strâmt...
Nu vreau să transpiri din cauza mea.
O să dorm acolo.
Bine.
Dar poți să dai locul meu altcuiva.
Poate lui Shelby.
Deci știi?
Voiam să-ți spun. Nu am găsit momentul și...
Toni, e în regulă.
Ești de acord cu asta?
La naiba!
Știți unde e toporul?
L-am pus în grămada aia de lucruri pe care trebuia să le aducă Leah.
- Trebuia să se întoarcă de ore bune. - Crezi că e bine?
Da.
Doar că nu știe când să renunțe.
Da, aș vrea să sugerez cu umilință să ne întoarcem.
Evident, pe aici e pustiu.
Vom găsi ceva, bine?
Nu înainte de a se înnopta.
De ce tot faci chestia aia cu degetele?
Măsor cât mai e până apune soarele. Fiecare deget înseamnă 15 minute.
- Ce ești, un fel de cercetaș? - Da.
Am renunțat în clasa a noua.
Îmi doream altceva, din punct de vedere estetic.
Pe bune?
Nu-mi place să fiu de acord cu Testosteron Jones aici de față,
dar eu cred că vom găsi ceva.
Probabil vom da peste o afurisită de casă ca alea din Architect's Digest.
- A vreunui miliardar. - Să sperăm că nu.
Despre ce vorbești, Damien?
Îl cheamă Henry, cred.
Cred că prietenul tău făcea o paralelă
între mine și băiatul Antihrist din Prevestirea.
Dar am zero dorință de a da peste casa unui pustnic bogat.
- De ce nu? - Pentru că sigur ne va ucide.
Gândește-te puțin la pustnicii bogați.
Generalul Zaroff, The Most Dangerous Game, Poe Dameron, Ex Machina...
Dracula.
Ăștia ucid intrușii.
Dracula nu e miliardar, e strigoi.
Dacă iei în calcul rata inflației, este.
Banii și izolarea i-au transformat pe toți
în niște excentrici însetați de sânge.
În calitate de eventual miliardar, nu sunt de acord să ne judeci așa.
Îți pot da exemple de oameni buni dintre ei.
Melinda Gates.
Tăticul Warbucks.
Dl Alună.
E un domn. Își scoate mereu pălăria.
Domnul Alună e miliardar sau are monoclu?
Vreți să faceți gura mică și să încercăm să găsim ceva?
- Se spune „ciocul mic”. - Bine, cum spui tu.
Hai să ne întoarcem atunci, rataților!
Dar trebuie să mă piș înainte.
De fapt, și eu.
Mulțumesc.
Mulțumesc pentru intimitate, frumos din partea ta.
Da.
Întrebare.
- Te doare când faci pipi? - Nu.
Cred că m-am rănit.
Poate am stat prea mult în apă și acum am...
- ...sculă de apă sărată. - Da, e practic o condamnare la moarte.
- Vorbești serios? - Nu, scula de apă sărată nu există.
- Dar viața este. - Viața e ce?
O condamnare la moarte.
Ce?
Nu am cu ce să mă șterg.
Trebuie să treci peste asta.
Ești singurul pe care îl știu care nu poate pur și simplu s-o scuture.
Bine, stai să văd ce am.
Poftim, încearcă asta! Chitanță Publix.
- Acum ce fac cu ea? - O, Doamne! Las-o!
Să știe posteritatea că mama m-a trimis să iau mâncare de pisici și becuri.
Ți-a căzut batonul ăsta de cereale.
La naiba, am uitat că-l am.
Ascultă, batonul ăsta și orice altă mâncare pe care o mai avem,
hai să le păstrăm secrete pentru moment.
Nu, știu.
O să fim salvați din rahatul ăsta în curând,
dar, în caz că nu, trebuie să începem să avem grijă de noi.
Uită-te la copiii ăștia de bani gata!
Crezi că știu să-și gestioneze resursele?
Nu.
Trebuie să păstrăm câte ceva pentru noi.
Ar trebui să-l păstrăm.
Te rog, nu.
Îmi pare rău, eu...
Am făcut-o automat.
Adun tot ce văd pentru noua tabără.
Eu...
Eu sunt de partea ta.
Adică nu sunt sigură c-ar trebui să ne mutăm.
E ca și cum am accepta că asta este viața noastră acum,
casa noastră nu e acolo, e...
ceva ce trebuie să facem aici.
De ce suntem atât de blocate
cu privire la acest concept de acceptare?
Nu este acceptarea doar un alt cuvânt pentru nenorocita de renunțare?
Nu vreau să renunț, Rachel.
Poate că asta nu ajută, dar...
Vreau să știi că mă gândesc la ea.
Mă gândesc la ea în fiecare zi.
Cum ar fi...
A fost ideea ei să vină?
Îți amintești cum a auzit despre asta?
A fost la școală, sau părinții, sau...
Sau s-a implicat altcineva?
Nu înțeleg de ce mă întrebi asta.
Încearcă să-ți amintești
cum a aflat despre asta și de ce a venit.
Îi era teamă.
Și cum a aflat despre asta?
Îi era teamă că eu...
că o să mor și că ea...
Dar cum a auzit de tabără?
De asta, bine?
- Gândește-te, Rachel, gândește-te! - De asta.
De asta, bine?
A vrut asta pentru mine.
Încerca să mă salveze de mine însămi și...
Acum nu mai e și e vina mea.
Nu mai e și e vina mea.
- Cum te-a adus aici, Rachel? - Nu mai e și e vina mea!
- Nu mai e! - Rachel, trebuie să-mi spui!
- Rachel... - Ești mulțumită?
Nu mai e și e vina mea! Asta voiai să știi?
Nu mai e și e vina mea!
Ce naiba a fost asta?
Trebuia să aflu ce știe.
E o fetiță care atârnă de un fir de ață și tu o faci bucăți?
Ce e în neregulă cu tine?
Ia-ți iluziile și teoriile
și le îngropi dracului, acum!
Și, dacă le mai duci vreodată la mai puțin de 30 de metri de Rachel,
te omor.
Unele realități sunt prea greu de acceptat.
Prea înfricoșătoare,
prea urâte,
prea mari.
De exemplu, când am ajuns acolo,
nimeni nu vrea să recunoască cât de îngroziți eram cu toții.
Nimic din toate astea nu s-a înțeles până când...
Misiunea de recunoaștere nu prea a avut succes.
Vom găsi ceva.
Poate că ceilalți au făcut-o deja.
S-au întors.
Ce dracu'?
La dracu'! Doamne!
La dracu'! Rahat!
La dracu'!
DJ!
- Da. - Cum credeți că s-a întâmplat?
Nu știam.
Ne-am gândit că s-a dus să facă pipi,
a alunecat pe o stâncă, a fost luat de apă și...
A fost luat de apă și...
Nu știu, dar...
Mă bântuie.
Ca o mulțime de lucruri care s-au întâmplat pe acea insulă.
- Nu înțeleg cum s-a întâmplat. - Mareea a fost haină.
Trebuie să fi fost lovit de un val și atacat de ceva.
Rahat! Natura nu se joacă.
- Ce facem cu el? - Nu-l putem lăsa aici.
Va fi devorat de toate carnivorele de pe insulă.
Și apoi, noi.
Am putea face o înmormântare marinărească,
cum făceau prietenii tatălui meu în armată.
Adică pe mare.
În niciun caz.
- Cu chestia care l-a mâncat, frate? - Nu. Băieți, cred că Bo are dreptate.
E o nebunie.
Dacă-l băgăm destul de adânc și-l ținem aproape,
atunci vom fi în siguranță.
Osama Bin Laden a fost înmormântat în mare.
Cui naiba-i pasă acum de asta?
Bun, deci cine-l cară?
Fiindcă, dacă acolo e ceva ce desfigurează un om...
eu nu-l duc.
O fac eu.
Nu pot singur.
Raf, mă ajuți tu?
Da.
M-a ales pe mine.
Nu știu de ce, dar m-a ales pe mine.
M-a ales să pășesc în întuneric cu el,
și mi-a plăcut.
E mai cald în noua tabără.
Și atmosfera e frumoasă. Martha a pus salvie.
Acestea fiind spuse, nu mă aflu aici să te dau afară.
Trebuie să rămâi, rămâi.
Un consilier școlar mi-a dat un pliant
despre așa-zisele cinci etape ale durerii.
Negare, negociere și așa mai departe.
Stupid. Foarte stupid.
Am folosit pliantul ca să scot un păianjen din casă,
apoi am aruncat rahatul ăla la gunoi.
Nu pot fi doar cinci.
Pierzi pe cineva
și simți fiecare secundă ca pe un nou cerc al iadului.
După mine,
câte secunde au trecut de când a dispărut,
tot atâtea etape sunt.
Un miliard de etape de rahat.
Deci nu te voi grăbi.
Nu eu decid de cât timp ai nevoie.
Sper doar că agreezi compania,
pentru că nu te las singură afară.
Știi vreun joc bun pe care să-l jucăm?
Să treacă timpul mai repede?
Dra Mary Mack.
Nu-l știu.
Domnișoara Mary Mack, Mack, Mack
În negru s-a-mbrăcat, îmbrăcat, îmbrăcat
Cu nasturi argintii, argintii, argintii
Stai, nu e ca un joc de bătut palmele?
Îți bați joc de mine.
Mă amuz puțin pe seama mea.
Îți spun eu cum stă treaba.
Nu merg mai departe.
Sentimentul ăsta nu se domolește.
Sunt...
Sunt obosită.
Și, indiferent cât de drăguță ai fi,
nu vreau să mă veghezi așa.
Ăsta a fost mereu rolul ei.
Și nu sunt încă gata să-l încredințez altcuiva.
Vii?
E mai bine aici, nu?
Știu că e,
cam din toate punctele de vedere, dar ceva nu pare în regulă.
Știu. E ca și cum ne-am schimbat muzica ambientală
de la sunetele oceanului la ambianța pădurii.
Nu rezonez încă cu ea.
Cred că e doar diferit, atâta tot.
Știu ce e.
Doamne, aproape că uitasem.
Problema e că lipsește cineva.
Iată-l!
Bine ai venit acasă, Marcus!
A fost cât pe-aci.
Îmi pare atât de rău, iubitule! E în regulă. O să fie bine.
O să fie bine.
Cu toții vom fi bine.
Asta da speranță!
- Cum o cheamă? - Pardon?
Am mai văzut brățări din astea.
Dacă e închisă, înseamnă că ai iubită, nu?
E o prostie, știu.
E ca o verighetă pentru copii proști.
Mie mi se pare mișto. Cred că și ție, de fapt.
Poftim niște echipament care să-ți țină de cald.
Un bluzon și o geacă subțire.
Nu ține de cald, rămâi doar cu impresia.
Cred că a fost adusă de valuri de pe epavă.
„Aparține lui Josh Herbert.”
Mama lui îl iubește.
Mai degrabă menajera lui.
Cred că ar trebui să-i spun lui Marisol că acum îi aparțin lui Josh.
Deci Marisol o cheamă?
Și eu am o iubită, Julia.
I-am spus că o să-i trimit o vedere,
dar cred că va fi mai degrabă un răvaș în sticlă.
Acum vorbesc serios. Ești bine?
Întrebi mereu asta.
Știu, așa sunt eu.
Julia spune că sunt ca o educatoare din nordul Californiei.
Nu, mie mi se pare drăguț.
Deci ești bine?
Nu prea.
Tu?
Nu.
Dar, în sinea mea, contez pe chestia
cu „ce nu te ucide te face mai puternic”.
Eu nu sunt...
- Ce nu ești? - Mai puternic.
Dar te-ai schimbat.
Cred că recunoști asta.
Cum?
Nu ești un copil catolic bun și tăcut din Tijuana.
Adică nu spun
că nu mai ești așa,
spun doar că sunt diferențe.
Ce urăsc...
e că nu poți controla...
în ce te transformi.
Toți am început să ne dorim să fim cumva.
Rezistent.
Iubit.
În siguranță.
Puternic.
Inclus.
Văzut.
Să fim cu cineva.
Să fim ca cineva.
Am vrut toate astea.
Am vrut să fim bărbați.
Dar adevărul e că...
unii dintre noi deveneau monștri.
Nu-ți place?
Nu prea beau.
Ai putea s-o verși pentru DJ.
Practic suntem hipotermici din cauza lui,
dar ar fi un gest frumos.
Așa.
- Pentru DJ. - Pentru DJ.
Bună!
A fost atât de rău pe cât credeai?
Răspunde-mi când îți pun o întrebare.
Bine, sigur.
A fost infinit mai rău decât mi-aș fi putut imagina vreodată
și nu pot să cred că m-ai făcut să trec prin așa ceva cu bună știință.
Așa e răscumpărarea păcatului, Devon.
Du-te dracului!
Nu-mi vine să cred cât de lipsit de recunoștință ești!
După ce ai făcut, după sforile pe care le-am tras...
Care parte din „du-te dracului” nu a fost clară, mamă?
Știi ce? Am dat-o în bară la nivel înalt.
Sunt un copil de rahat. Asta sunt.
Care nu știe destul despre lume sau despre el
încât să nu strice lucrurile din când în când,
și eu trăiesc cu asta în fiecare zi.
Cineva a murit din cauza a ceea ce am făcut.
Dar tu,
tu ești un adult în toată firea care distruge viețile acestor copii,
și nu e un accident.
Tu ai plănuit asta.
Și-ți face plăcere.
Poate că eu sunt un ratat.
Dar tu ești o psihopată nenorocită.
Mulțumesc că ne-ai ajutat azi.
O să apelăm la tine din nou,
poate chiar mâine,
așa că fii pregătit!
Ai grijă de tine.
Nu țipa!
PENTRU IUBITUL NOSTRU JAMIE
Subtitrarea: Veronica Vasilescu
Redactor Anca Tach