Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Znáš ten pocit, když sedíš v kině a všichni se smějou,
jen ty nevíš čemu?
Nesnáším všechny na světě kromě tebe.
Nevěřila bych, že budu žít ve světě, kde jsou translidé oslavováni.
Ať už ve filmu, nebo v životě.
Moc vám za tuhle chvíli děkuju.
Nevěřila bych, že média přestanou klást děsné otázky…
Jak schováváte penis?
…a začnou se k nám chovat s úctou.
Tajila jste to,
protože jste podle svých slov nechtěla být vnímána jako „jiná“.
Podívejte, kam až jsme došli.
Máme mnohem větší zastoupení ve státní správě i v médiích.
Jsme všude.
Nikdy nevíte, jak náš pozitivní obraz ovlivní ostatní.
To nikdy nevíte.
Translidé vůbec poprvé
vyprávějí svůj příběh sami.
Přestože jsou dnes translidé viditelnější než kdykoliv předtím…
To je moje sestra!
…jsou stále až příliš často oběťmi vražd.
A v tom je paradox naší mediální reprezentace.
Čím víc jsme vidět,
tím častěji jsme napadáni.
Čím pozitivnější je náš obraz,
tím víc roste naše sebevědomí,
což může být nebezpečné.
Když jdu na dámskou toaletu, páchám zločin.
Když jdu na pány,
tak to všichni uvidí.
Asi každý z naší komunity někdy zažil situaci, kdy si říkal:
„Neztratím sympatie těch, kteří zatím nejsou připraveni?“
Proč se problematika transgenderu
stala ústředním tématem kulturních válek?
Myslím, že nás do této situace dostala snaha přiživit se na lidském strachu.
Na jedné straně máte naději a na druhé strach.
Dlouhá léta měl způsob, jak byli translidé na plátně zobrazováni,
za cíl ukázat, že nejsme skuteční,
že jsme duševně nemocní,
že neexistujeme.
A přesto jsem tady.
Jsme tu a vždycky jsme tu byli.
Spusťte, maestro.
Já jsem například vyrůstala ve městě Mobile v Alabamě
a s tematikou transgenderu jsem se zpočátku setkávala jen v televizi.
A všechny ty postavy, ať už více nebo méně transgenderové,
dost zásadně ovlivnily to, jak jsem o sobě smýšlela
a jak nejspíš o translidech smýšlí i široká veřejnost.
Jedním z takových prvních obrazů
byla postava Geraldine z Show Flipa Wilsona.
Zpívej, Rayi.
Pamatuju si, že jsem to sledovala s mámou a bráchou
a že máma Geraldine zbožňovala a smála se jí.
Všichni jsme to brali jako legraci.
Ale kdykoliv se tam objevila
narážka na transgender nebo změnu pohlaví…
Přeoperovat si pohlaví!
- Přeoperovat si pohlaví! - Ano.
Na to se posadím.
…zpozorněla jsem a nenápadně natahovala uši.
JEFFERSONOVI (1975)
Baf!
Mezi první zhlédnuté pořady s transgenderovou postavou
patří epizoda ze seriálu Jeffersonovi, kde vystupuje Edie Stokes.
To jsem já, Eddie. Jen jsem teď Edie.
Cože?
Podívej se pořádně.
Byla krásná a elegantní a černá.
Byla tam ale ještě další postava, kterou si George najal
a která se za Edie vydávala, aby Weezie viděla, že nepodvádí.
Tahle postava už ale vypovídala o tom, že si z toho utahují
a že to zesměšňují stejně, jako mě zesměšňovali spolužáci ve škole.
Co to je?
Říkala jsem si: „Tohle nejsem já.“
Já chodila v neděli do kostela, byla jsem jedničkářka
a vyhrávala jsem soutěže talentů
se stepařským číslem, které jsem si sama vymyslela.
Fakt.
To jsem byla já.
Máma chtěla, aby ze mě něco bylo, a hodně mě k tomu vedla.
A já si pak pustím telku a tam…
KOMEDIÁLNÍ HODINKA S LUCY-DESI (1959)
Vůbec se to neslučovalo s tím, jak jsem vnímala sama sebe.
A tak jsem kvůli tomu začala svůj transgender nenávidět.
Musím jít.
HEREČKA, SPISOVATELKA
Jako transgender člověk
máte ten nejcitlivější radar,
který vám hlásí, jestli se smějí s námi…
V telefonním seznamu jste uvedena jako F. Deveau.
F jako „Frank“, zlato. To jsem já.
…nebo se smějí nám.
- Tohle jsou pánský záchodky. - Já vím.
Já jsem chlap.
Transgenderové vtipy? Fakt?
Ahoj Joeli. Já jsem Jackie.
Většina z nás má smysl pro humor. Musíme mít smysl pro humor.
Proč mě zatýkáte?
Jak jsem říkal, neklasifikovaný přestupek.
My ale nechceme být terčem posměchu.
BYL JSEM VÁLEČNOU NEVĚSTOU (1949)
- Počkat, ještě něco. - Co?
- Umíš mluvit jako ženská? - Takhle?
- To zní strašně. Líp to neumíš? - Ne.
Každý transčlověk si v sobě nese takovou škálu reprezentací,
jakou v průběhu svého života viděl.
Coopere.
MĚSTEČKO TWIN PEAKS (1990)
Dennisi?
MALÝ VELKÝ MUŽ (1970)
Pojď žít se mnou, já budu tvá žena.
Všichni translidé by si ale měli
v reprezentaci transgenderu trochu rozšířit obzory,
aby se v tom mohli tak nějak najít.
Myslím, že je fascinující, že už některé z nejranějších snímků
zachycovaly převlékání do šatů opačného pohlaví.
Když ty filmy sledujete, vzbuzují ve vás dojem,
že být ženou je něco hloupého, co si zaslouží posměch.
V době, kdy vznikaly, byl transvestitismus nelegální.
Takže když se někdo rozhodl nabourat genderová očekávání okolí,
byl často pronásledován a zatčen.
BĚHALA PO ULICI V PÁNSKÝCH ŠATECH, ZAPLATÍ 12,45 DOLARU
POLICIE ZATKLA MUŽE PŘEVLEČENÉHO ZA ŽENU
Co se týče naší země a americké kinematografie,
tak jsme vidět už od prvních filmových záběrů.
Stačí se pozorně dívat.
PRINCEZNA Z BETULIE REŽIE D. W. GRIFFITH (1914)
A platí to i pro film,
jemuž je často přisuzováno prvenství v použití tzv. dynamické montáže.
Je to film D. W. Griffitha,
příběh o Juditě z Betulie,
dobré židovce žijící v Jeruzalémě,
k němuž se blíží nepřátelská vojska.
A Judita, aby město zachránila,
se vydává za konkubínu generála Holoferna.
Když se pak ocitne v jeho stanu,
vezme meč a setne mu hlavu.
Tento film byl údajně jedním z prvních snímků,
kde se filmový střih využíval k urychlení vyprávění.
A vystupuje v něm také jedna trans, nebo spíš nebinární postava,
která kolem těch střihů v narativu neustále krouží.
Skoro jako by ta postava s transgenderovým tělem,
ten vykastrovaný, vykleštěný eunuch,
který funguje jako pojítko mezi jednotlivými střihy,
celému vynálezu střihu vévodila.
Jako by transgender a film vyrůstaly společně.
Jako bychom byli na plátně od nepaměti.
A není to jenom náhoda.
Je v tom určitý druh hlubokého propojení.
Můžeme se u D. W. Griffitha na chvíli zastavit?
D. W. GRIFFITH UVÁDÍ ZROZENÍ NÁRODA,
FILMOVOU ADAPTACI ROMÁNU T. DIXONA „ČLEN KLANU“
Jak zpívá Missy Elliot, musíme si hodit zpátečku.
NEJVĚTŠÍ FILM VŠECH DOB „ZROZENÍ NÁRODA“
Skutečnost, že se o D. W. Griffithovi vyučuje
bez jediné zmínky o reprezentaci…
Ještě že jsem nechodil na filmovou školu.
ZROZENÍ NÁRODA (1915)
Kdyby mi tam totiž ten film pustili
a já uviděl tu scénu, jak se z křoví vynoří načerno nalíčený běloch,
co chce znásilnit bělošku,
tak bych z té školy okamžitě utekl.
Nezůstal bych tam ani den.
Nejenže byl Griffith neskutečný rasista,
on si taky myslel, že může genderově nonkonformní lidi
využít pro vytvoření vtipné zápletky.
Řekla bych mu: „Výborně, Griffithe, ty rasistický srágoro.
Právě jsi vynalezl filmový stereotyp. Bravo.“
KOUZLO FLORIDY (1914)
Když se podíváte na raný němý film Kouzlo Floridy,
zjistíte, že staví otázku změny pohlaví do popředí.
Pracuje jak s načerno nalíčenými herci, tak s crossdressingem.
Tyto dva fenomény se ve filmech vždycky přitahovaly
a neustále se vzájemně proplétaly.
Z historického hlediska je otázka transmaskulinity hodně zajímavá.
V prvé řadě tenkrát neexistoval pro téma transgenderu žádný slovník.
V Kouzlu Floridy žena sní semínko a bum, probudí se jako muž.
Ten film reflektuje otázku genderu,
ale zároveň i otázku rasistických očekávání.
Běloška se promění v elegána z nóbl společnosti,
v ideálního muže.
Ale když pak musí sníst semínko i její služebná,
stane se z ní agresivní, násilnický sluha.
I v této genderově netaktní fantazii vystupují běloši nalíčení načerno
a ztvárňují zcela nereálné postavy černochů.
V našich dějinách je spousta nepěkných věcí,
které můžeme vnímat jako útok.
A my bychom se o nich měli učit a znát je.
BÍLÁ SLÁVA (2017)
Existuje řada teorií
o historii černošských komediálních drag show
vnímaných jako přechodový rituál.
Táta by si to přál. Hoď to na sebe.
- Já to nedokážu, Foxxi. - Fajn.
Takže chceš být dál jenom průměrným komikem,
co háže frky v místních klubech?
- Tak bílým neukážeš svý pravý já. - Ať si.
Ve vztahu k běloškám byli černoši v Americe tradičně zobrazováni
jako hypermaskulinní, skoro až predátorské bytosti.
Pusť tu bílou dámu.
V minulosti u nás probíhaly kastrace černochů.
Existují důkazy z dob otrokářství a rasové segregace,
kdy byli černoši lynčováni a kastrováni.
A přesně k tomu odkazuje obraz černocha v ženských šatech.
Ale ne. Počkat. Kde je?
Ze svých osobních vztahů s lidmi černé pleti mám pocit,
že u mnohých to trauma z kastrací černochů přetrvává dodnes.
Když oblečete černocha do ženských šatů, tak se ho někteří přestanou bát.
„Uf, teď se můžeme smát.“
Už si ani nepamatuju, kolikrát se mi stalo,
a nejčastěji asi v New Yorku hned zkraje tranzice,
že jsem například nasedla do metra a lidi vyprskli smíchy.
Jako kdyby to, že jedu metrem, byl jenom nějaký fór.
A já si myslím, že lidé mají tyto reakce naučené.
ŽENATÝ SE ZÁVAZKY (1994)
Ahoj Ale. To jsem já, Thad.
Je to vtip, když se tomu nesměju?
BLÁZNI A POLOBLÁZNI (1994)
Byli jsme lidem jenom pro smích.
Jako bychom byli jen podivíni,
co se z legrace převlékají, aby rozesmáli druhé.
Tyto scény silně znevažují všechny ženy.
TÁTA V SUKNI (1993)
Ve filmu Tootsie se komici oblékají do ženských šatů, aby získali práci.
Jsem Edward, Kimberly.
V Bosom Buddies zase chtějí obstojné bydlení.
Teď sleduj.
Ve skutečném světě se ale tyto věci shánějí translidem těžko.
Ahoj.
Pro mě, jako pro někoho, kdo byl v 60. letech teprve dítě,
byl pojem „transgender“ naprosto neznámý.
Věděla jsem ale,
že když jsem s tátou a s bráchou,
smějí se triu Tři moulové.
To jako vážně?
Z toho mě vynech.
OBLEČEN K ZABÍJENÍ (1980)
A tak jsem se ve filmech a v televizi identifikovala spíš s hlavními hrdinkami.
Když jste queer dítě z předměstí,
které je fascinováno půvabem, a sledujete film Oblečen k zabíjení,
tak nevidíte žádnou mizogynii, vidíte jen ladné pohyby a…
napětí.
V tom filmu je jedna scéna,
ve které je Angie Dickinson celá v krémovém
a na rukou má béžové rukavice a vypadá prostě úchvatně.
Potká přitažlivého muže a rozhodne se ho sbalit,
protože s manželem není šťastná.
A pak nastoupí do výtahu…
a najednou…
se objeví Michael Caine
v laciné paruce,
velkých slunečních brýlích a baloňáku…
a zabije ji.
Dnes bychom řekli, že je to ohavné.
Ale když jsem to viděla jako dítě, identifikovala jsem se s Angie Dickinson.
Co to má být?
Hollywood diváky dlouhodobě učí, jak mají na translidi reagovat.
Panebože, ne.
Tak ty seš celou dobu ženská?
Zatracená mrcha? Hnusná, šeredná mrcha, Barzelli!
A někdy je učí, že správnou reakcí je strach.
Ne, Ronnie! Ne!
Že jsme nebezpeční,
že jsme psychopati, sérioví vrazi, že musíme být devianti nebo úchylové.
Proč by jinak chlap nosil ženské šaty?
Hitchcock byl posedlý lidmi, kteří bořili genderové stereotypy tím,
že vraždili.
VRAŽDA! (1930)
Co to mělo být, Alfrede?
Ty tam v hrobě.
Tak mluv.
Nevíte, proč si říká „Buffalo Bill“?
Prosím, řekněte mi to. Noviny o tom nepíšou.
Začalo to jako špatný vtip při vraždě v Kansas City.
Prý své děvky rád svlékal z kůže.
Mlčení jehňátek jsem zbožňovala. Skvělý film a skvělá kniha.
Vím, že je problematický.
Jodie Foster tam v jednu chvíli říká:
Mezi transsexualitou a násilím není průkazná souvislost.
Transsexuálové jsou pasivní.
A vy si říkáte: „Fajn, takže tohle…
není transsexuál. Chápu.
Ale pasivní nejsme.
Proč prostě neřekneš, že nejsme psychopatičtí zabijáci?
Že nejsme sérioví vrazi.
Taková svinstva neděláme!“
Jodie.
Natírá se krémem. Dělá to na požádání.
Moje rodina zaplatí hotově.
Zaplatí vám, kolik budete chtít.
Měla jsem před tranzicí
a odhodlala jsem se o tom říct jedné mé kolegyni.
Je to velmi chytrá žena a talentovaná hudebnice,
je velmi vzdělaná a zcestovalá.
Podívala se na mě a povídá: „Jako Buffalo Bill?“
Jediné, co ji v ten moment napadlo,
byl ten nechutný, psychotický sériový vrah,
který loví ženy, aby je zabil a stáhl z kůže,
do které se pak sám obléká, aby získal ženskou postavu.
Což je jeden z argumentů, které proti transženám hlásají feministky.
Že si přivlastňujeme ženskou postavu. A on to dělal doslova, fyzicky.
Proč se neozýváte? Prosím!
A teď toho lituje.
Zpětně je zděšená z toho, co to vybreptla,
protože teď už translidi zná, zná jejich problémy a zná mě.
Tenkrát to ale byl její jediný záchytný bod,
vnímala nás takhle šablonovitě,
jako choré, psychotické sériové vrahy…
A to bolí. Prostě to bolí.
Když se se mnou jako s mladou transženou chtěl někdo seznámit,
padla přitom občas otázka:
„Viděla jsi film M. Butterfly?“
Vždycky mě to zarazilo.
René,
prosím, nesvlékejte mne.
V tu chvíli jsem byla jako ten špion, co předstíral, že je žena.
Byl to přesně ten moment, kdy si říkáte:
„Proč se mě na to ptá?“
Podívej se na mě.
Je to proto, že jsem Asiatka?
Díváte se na ztvárnění asijskoamerického transgenderu.
Nic takového ale není.
Jedna studie organizace GLAAD uvádí, že 80 % Američanů nezná osobně nikoho,
kdo by byl transgender.
Takže většinu informací o tom, jací tito lidé jsou
a jakým životem žijí, čerpají pouze z médií.
Proč nemůžeš být chlap?
Podobně se translidé učí vnímat sami sebe.
Obvykle nevyrůstáme v transgenderové rodině,
takže když se snažíme zjistit, kdo jsme, obracíme se k médiím.
To, co platí o 80 % Američanů, platí často i o translidech samotných.
Žádnou další transgender osobu neznáme,
a tak někoho nám podobného hledáme v médiích.
LÁSKA JE LÁSKA (2006)
Moc mě potěšilo, když avizovali,
že se v seriálu Láska je láska objeví transmužská postava.
Transmuži patřili k lesbické komunitě a jevilo se to skvěle.
Max je první neepizodní…
transmužská postava v televizním seriálu.
Bereš hormony?
Ne.
Ještě ne.
Pak začne Max brát testosteron.
Hej, nedělej to!
- Přestaň. - Smaž to.
Nesahej mi na počítač. Přestaň.
A z milé, sympatické osoby se rázem stane rozzuřený magor.
Jsi moje holka a tohle je moje párty.
Nemáš co tančit s jiným chlapem.
Budu si sakra tančit, s kým chci.
Ano, pozorujete na sobě větší frustraci.
Ale tak výraznou?
To ten testosteron.
Dává mi sílu.
Líčí to ve špatných barvách.
Mám pocit, že kdyby to nevyšlo, tak někomu rozbiju hubu.
V průběhu vysílání seriálu jsem zrovna procházel tranzicí
a měl jsem s ním problém.
Láska je láska je totiž seriál o lesbách.
Trápí mě, když vidím, kolik sebevědomých lesbiček
zahazuje své ženství a stává se mužem.
Sledujete v něm translidi skrze lesbickou perspektivu.
Proč prostě nezůstaneš pořádnou lesbou a nenecháš si ženské tělo?
Protože nechci být rozpolcený.
Chci být navenek, jaký jsem uvnitř.
Ztratíš tu nejcennější věc na světě.
Myslíš kozy?
Ne.
Ženství.
Tato scéna nejlépe vystihla,
jak autoři a producenti k postavě Maxe přistupovali.
Vnímali transmuže jako lidi, co vstupují do lesbické komunity
a následně zrazují feminismus.
To znamená, že tu práci mám?
Vítej na palubě, Maxi. Vítej v Intechmodu.
Teda! Díky, pane.
Nemáme Maxovi fandit.
To je skvělé.
Máme se proti němu vymezit.
Chceš se zaprodat?
Spolčit se s nepřítelem?
To, jak to lidé vnímají,
se do nás nějak vepíše.
Postava Maxe ovlivní,
jak se odteď budou transgenderové postavy
ve filmech ztvárňovat.
V transgenderových filmech jsou s řešením problémů většinou hned hotoví.
Prostě by toho mělo být víc, aby občasné přešlapy nebyly vidět,
aby tam prostě nebylo jen ony.
Zajímá tě moje dětství? Tak fajn.
Neměla jsem kámoše.
Plácala jsem na sebe make-up. Děti se mě bály.
A kdo jsem teď? Sestra Nan. Nemůžu být přece věčně jen padouch.
U nás doma jsme vždycky sledovali filmy společně.
Doktorko!
Jednou jsme se dívali na film Bublifuk.
Tohle je doktorka Franz Blau
z kliniky pro změnu pohlaví v Bethesdě v Marylandu.
A když jsme se dostali ke konci…
Než přišla na naši malou kliniku,
byla…
Milton Moorehead ze Syossetu na Long Islandu.
Ahoj.
Ne!
Celá rodina mlčela jako zařezaná.
Ne!
Ten film je utvrdil v tom, že když si tuto životní cestu zvolím…
Ona je chlapec.
…budu padouch.
Ano, to jsme věděli.
Nebo mě nebude mít nikdo rád.
V té době mi bylo sedm nebo osm a…
Pak už jsme o tom nikdy pořádně nemluvili, ale…
Vzpomínám si, že mě máma druhý den
zkoušela narvat do echt klučičího oblečení.
POLIBEK PAVOUČÍ ŽENY (1985)
Co to máš mezi nohama?
Mluv, dámo!
To je omyl.
- Mít kuráž, tak si ho uříznu. - I tak bys byla chlap.
Chlap!
Když patříte k přehlížené části společnosti,
tak na vás ve filmech ani v televizi většinou moc nemyslí.
Takže když patříte k jinému etniku, k LGBTQ komunitě,
jste imigrant
nebo zdravotně postižení,
vybudujete si kritický nadhled, protože chápete,
že to, co tam vidíte, není váš život.
JENTL (1983)
Odpusť, tatínku.
Počkejte!
Směju se, protože jsem transčernoška z Alabamy,
a Jentl zbožňuju.
Nejsem zrovna cílovka.
Vítej v naší ješivě.
Jsem přijatý?
Viděla jsem to jako dítě
a ztotožňovala jsem se tam se spoustou věcí,
které mi tehdejší tradiční společnost nedovolovala projevit navenek.
Milovala jsem tu písničku „Will Someone Ever Look At Me That Way?“
Podívejte, jak se na ni dívá.
Jestlipak se tak jednou někdo podívá i na mě?
Oslovovalo mě to, protože jsem byla holka,
kterou ve mně tenkrát nikdo neviděl.
Teď už se tak na mě konečně někdo dívá.
A pak to byl Viktor, Viktorie.
Ženská, co předstírá, že je chlap, co je ženská?
- Nesmysl. - Je to absurdní.
Tak absurdní, že tomu nikdo neuvěří.
V roce 1982 jsem maturoval.
V tom roce měl premiéru Jentl a objevil se i Viktor, Viktorie.
Oba ty filmy jsem viděl nesčetněkrát.
- Vždyť je to chlap. - Jo!
Lidé se z nějakého důvodu chtějí ve svých příbězích zrcadlit.
Jeskynními malbami počínaje a IMAXem konče.
Chceme se v těch příbězích najít.
Adam Torres.
Jenže transmuži jsou ve filmech bohužel téměř neviditelní.
Nebinární osoby se začaly objevovat teprve nedávno.
- Moje zájmena jsou „ono, jejich a je“. - Dobře.
A ve světle toho, s jakou transfobií jsou zobrazovány transženy,
se neviditelnost zdá být dobré řešení.
Jsem ženatý muž.
Já taky.
Já se ale setkávám se spoustou transmužů,
kteří se při sledování filmů nenacházejí téměř v ničem.
- Rychle! - No jo.
Moji rodiče mi říkali Scout.
Podle té postavy z Jako zabít ptáčka.
Holky v kalhotách mi byly hodně blízké,
protože jsem si myslel, že žádná jiná možnost neexistuje.
Takže jsem to vždycky bral jako: „Jo, tohle jsem já.“
ŠPATNÉ ZPRÁVY PRO MEDVĚDY (1976)
Narodil jsem se na začátku osmdesátek,
a tak bylo moje vnímání světa hodně formováno filmem a televizí.
Takovým klasickým sobotním filmem byl třeba Správný kluk.
- Kdo si myslíš, že seš? Tootsie? - Ne.
Tak Jentl?
To chceš bejt rabín?
No jo, Správného kluka jsem viděl jako hodně malý.
Ona se rozhodne předstírat, že je kluk,
aby její články začal brát konečně někdo vážně.
Jsi pěkná, můžeš být modelka.
Modelka?
Proč? Protože hezká holka nemůže mít mozek?
Pracují s motivem transgenderu
jako s něčím, co vám dopomůže k jinak nedosažitelnému cíli.
BÝVALA JSEM PUBERŤÁK (1986)
Nejdřív jsem byl z toho filmu nadšený.
Říkal jsem si: „Jo, to je ono.“
Nový účes, džíny, super batoh.
Všichni chtěj kámošit s takovým…
Ale když se zamiluju, tak jsem zase rychle zpátky holkou.
- Nejsem takovej, jak myslíš. - Co to znamená?
Je to hodně dlouhý příběh.
Celý ten konflikt pramení ze lži.
Jsi gay.
Nejsem gay.
Místo toho, aby si to vyříkali
jako lidi,
jako: „Hele, jsem takovej a takovej,“
mu ukáže prsa.
Jak to, že máš prsa?
Co jsi? Ďábel?
Je to ženská!
Nikdy jsem pořádně nepochopil, jak přišli na to,
že to takhle chodí.
Pojďme, modří. Hra.
Je to vlastně vyjádření ženské síly,
zabalené do transmaskulinní zkušenosti,
což jde naprosto proti sobě.
Je transsexuál.
Je to holka.
Vzpomínám na jeden díl Jerryho Springera, kde vystupoval Reno.
Tenhle krásný mladý černoch přišel k Jerrymu Springerovi přiznat barvu.
Sedí vedle svý holky a povídá jí: „Musím ti něco říct.“
Jsem holka.
To mě naprosto odrovnalo.
Ty jsi holka?
- To je holka? - „To“?
Co myslíš tím „to“? Nemáš důvod mě tady shazovat.
Nejenže byl Reno prvním transmužem, kterého jsem v televizi viděl,
bylo to taky poprvé, co jsem tam viděl černošského transmuže.
Jakže si to říkáš? Trans…
- Transgender. - Jo.
V té době jsem byl teenager, žil jsem částečně z dávek,
válel jsem se na gauči.
Prostě typický černý queer trans z New Yorku.
A…
nevěřil jsem,
že někdo podobný jako já vůbec existuje,
natožpak že se přede mnou objeví v televizi.
Strašně mě to nakoplo.
Myslím, že transmuže nevídáme tak často jako transženy proto,
že nejsou pro lidi až takovou senzací.
Jsem hrdý transmuž, doktorko.
Byl bych ale rád, aby mě lidé poznali dřív, než to o mě zjistí.
Jistě.
Také si myslím, že transmuži jsou hůř rozpoznatelní.
Lidé mají pocit, že nikoho takového neznají
nebo že nikdo takový neexistuje, protože to na nich není jasně vidět.
Testosteron.
Ten prostě do šuplete neschováš. Chápeš?
Ale schováš. Pokud ovšem není prošlý.
Transženy se ve filmech a v televizi objevují mnohem častěji než transmuži,
přestože v realitě jsou tyto dvě skupiny více méně stejně početné.
Podobně jako u cisgenderu. Transžen ale vidíme mnohem víc.
Samozřejmě je to částečně i proto,
že zobrazování žen, včetně těch trans,
je obecně zárukou vyššího zájmu a zisku.
Když jsem žila v New Yorku a procházela jsem změnou pohlaví,
zažívala jsem tolik urážek, že jsem se musela vyzbrojit.
Potřebovala jsem nějakou obranu, abych se na ulici cítila co nejlíp.
Věděla jsem, že mě budou zaměňovat,
věděla jsem, že se na ulici nebudu cítit bezpečně,
a přesně to se i dělo.
Potřebovala jsem brnění a make-up mi v tom ohledu dobře posloužil.
Myslím, že to, co je pro jednu ženu brněním,
může být pro druhou okrasou.
V tom smyslu, že estetika à la sestry Kardashianovy,
ty přehnaně plné ženské rty,
dlouhé vlasy, příčesky,
silikonové křivky,
mohou být do jisté míry odrazem toho,
kam tuto estetiku posouvají stylisté celebrit,
což bývají většinou gayové.
PAŘÍŽ HOŘÍ (1990)
A ti čerpají z fenoménu street queens,
který znají z nočních klubů
a přes který se dostáváme až k prostitutům
a ti na sobě musí ženskost hodně zdůrazňovat,
aby získali co nejvíc klientů a přežili.
Teď se otoč.
A samozřejmě používají starší verze typických ženských znaků,
takové, jaké se mužům líbí a jaké znají z filmů. Tím se celý kruh uzavírá.
Řada lidí se ale na ten typ ženskosti v podání transžen
dívá jako na upevňování
těch nejhorších patriarchálních ženských stereotypů.
Vnímat takovou perspektivou lidi, co se snaží prostě přežít,
je podle mě ovšem velice nefér a ignoruje to kontext.
DOŽEŇ, CO SE DÁ! (1999)
Hele, starouši, jestli chceš kluka, můžu bejt kluk.
A jestli chceš holku, budu holka. Můžu bejt, co chceš.
Vážně?
HEREČKA
Byla jsem prostitutka, další prostitutka, šlapka, štětka…
Je to trochu trapné, ale já jsem taky panna.
Tví kámoši říkali, že si nejspíš budeme rozumět.
Ty jsi panna?
Víš co?
Já si myslím, že panna nejsi.
Myslím si, že jsi prostitutka.
Ale…
zároveň…
to pro mě bylo dost omezující.
Přemýšlela jsem, co přijde dál.
Posunu se někam? Já osobně?
GLAAD prostudoval 134 epizod televizních seriálů,
v nichž hostuje nějaká transgenderová postava.
A zjistili jsme, že nejčastější profesí těchto transgenderových postav,
byla prostituce.
Chceš mi ho taky vykouřit?
Cože?
Mám ho vytáhnout?
Dáš si ho do pusy?
Je pravda, že v reálném světě se k prostituci uchyluje mnoho transžen.
Translidé totiž čelí pracovní diskriminaci.
Mají třikrát vyšší míru nezaměstnanosti, než je celostátní průměr.
Čtyřikrát, jsou-li jiného etnika.
Některé transženy tedy volí prostituci právě z existenčních důvodů.
Když to ale ukážete v televizi a vynecháte širší kontext,
vyzní to, jako by to byla norma.
Povídám mu: „Vytáhni ten klacek z mýho zadku,
nebo ti ho poseru.“
Platím balík za bydlení ve čtvrti,
kde jsou ve dne trendy a v noci transky.
- Transky? - Transsexuálové.
Báby s bimbasem. Nahoře cecky, dole koule.
Co na tom kdo vidí?
Prostě další masíčko.
Prostitutku jsem párkrát hrála.
Jste prostitutka? Kurtizána?
Nevím, o čem to mluvíte. Jsem bohyně a modelka.
Tak chcete jít na to rande, nebo ne?
Určitě.
Ne že by bylo na prostituci něco špatného, ale prostě jsme víc než jen to.
Ahoj.
Jako bývalá prostitutka k tomu mám co říct.
Pokud nás budou lidé vídat jen z jednoho úhlu pohledu…
Ty jsi tak milý.
…bez nějakých širších souvislostí,
nikdy nás nebudou vnímat komplexně.
Mark Halsey. Zemřel na následky bodných ran.
Mark. Takže trans prostitut.
Ne, jen se vkusně oblíkal.
Chtěl jsem jen říct, že vím, že byl…
V hollywoodské produkci,
hlavně v seriálech z policejního a nemocničního prostředí,
přežíval dlouho motiv transgenderové oběti,
který se objevoval v několika málo obměnách.
Buď je někdo zavražděn, protože je transgender,
nebo druhá varianta, ta nemocniční,
že přijde na pohotovost a zabijou ho hormony.
Nebo umírá na rakovinu spojenou s jeho původním pohlavím.
- Myslíme si, že máte rakovinu varlat. - Cože?
Hrála jsem v nemocničních seriálech. Pořád jsem umírala. Zabíjeli mě.
- Rakovina prsu? - Je mi to líto.
Opravdu.
Takže ty hormony, co beru, způsobují rakovinu?
Ano.
Translidé neumírají v důsledku toho,
že si snaží zachránit život útěkem z předepsaných genderových škatulek.
Takže když se stanu ženou,
tak můžu umřít?
To nás nezabíjí.
Máte rakovinu prostaty.
Code Black a Chicago Med jsem si objednala ve stejný den.
To je hnis. Bože, je to plné hnisu.
- Co tím myslíte? - Je tam infekce.
Bylo to šílené.
Kývla jsem na ně rychle,
aniž bych si uvědomila, že mají podobnou zápletku.
Obě pacientky měly rakovinu.
Ty zápletky byly téměř na chlup stejné.
Skoro celý život
válčím se svým pohlavím.
A jediná věc, které jsem se nezbavila,
mě teď zabije.
Umřela jsem už tolikrát, že vám to ani nespočítám.
KRIMINÁLKA NEW YORK (2007)
Moje první role byla v Kriminálce New York.
Byla to taneční role.
Viděli mě na konkurzu
a napadlo je: „Candis bychom mohli použít jako…
jak jste to říkala? Trans?
Dobře.“
Teď.
Paní Neznámá je nějaká těžká.
V jedné scéně mě vynášejí z toalety a říkají:
„Páni, ta má ale ruce. A koukejte na ty velké nohy.“
Nechala si zvětšit prsa.
A já tam ležím, mrtvá, oči navrch hlavy,
a nemůžu uvěřit, že něco takového dělám.
On je to spíš pan Neznámý.
Chtěla jsem vstát a říct jim: „Lidi, to je strašná blbost.
To je tak hloupý. No tak.“
Ale pak jsem si řekla: „Vem to čert.“
Co myslíš, Side? Zločin z nenávisti?
Transgenderová tanečnice utopená na veřejných toaletách?
Zní ti to jako láska?
To, jak nakonec zemře,
bylo strašně násilné a hrůzostrašné.
Ale z nějakého důvodu
ten příběh autoři takto napsali,
producenti ho chtěli zprodukovat
a režiséři ho chtěli natočit.
Protože přesně tento příběh se ve filmech neustále opakuje.
Volal mi Ryan Murphy.
Povídá: „Mám tady nějaký nápad. Měla bys o to zájem?“
A já: „Jé, Plastická chirurgie. Jdu do toho.“
Pak jsem si to přečetla a říkám si: „Tak to je ovšem zajímavé.“
Docela mě to vyděsilo.
Chci, abys mi přeoperoval pohlaví.
Chci být muž.
Bylo zvláštní vracet se před kamerou zpět do mužského těla.
Nasazovat si paruku a stahovat si prsa.
Moc to s těmi mými rumba koulemi nešlo.
Jestli si z toho mám něco odnést,
je to zjištění, že penis chlapa nedělá.
Dělá ho to, co je tady.
Ježíši.
Transgenderové zápletky, které se v seriálu objevují,
jsou v mnoha ohledech krásnými příklady problematických ztvárnění translidí.
Matka by asi nebyla pro, že při terapii piju. Ty jo?
To není terapie.
A tvá matka tu není.
Co jsi, pedofil?
Já si nainstaluju alarm proti zrůdám
a nakonec mám jednu celou dobu přímo před nosem?
To, že je Ava trans, se prozradilo až na konci první série.
Až do toho velkého odhalení jsem ji měla za blázna.
Kousni mě.
Jak silně?
Ty sis začala,
ty to taky dokončíš.
Ne. To ne!
Mám se tě zmocnit?
Takové scény jsou velice problematické, protože mužům vysílají zprávu,
že když budou dost tvrdí, žena nakonec podlehne.
Takže je to…
Pro mě je to jasné znásilnění.
Je to hodně…
Je to fakt těžké.
Bylo těžké se na to dívat.
On pak přestane a uteče
a ona to pochopí tak, že pro něj není dost žena.
A následuje další scéna, kdy vejde do pokoje a prohlásí:
Ava je muž.
Poznal to z hloubky její vagíny.
Je totiž chirurg a…
Musím…
Už jen mluvit o tom je pro mě jako pro transčlověka…
Je to prostě strašně surové. Je to tak…
Je těžké o tom mluvit. Nejde to. Třesu se a chce se mi brečet.
Chce se mi brečet, když o tom mluvím, protože…
Je to příšerné, je to…
Ale tohle se nám stává, když se na něco podobného díváme.
Jestlipak autory vůbec napadlo, že se na to budou dívat i translidé?
Já nevím.
KLUCI NEPLÁČOU (1999)
Kdo seš?
V době premiéry filmu Kluci nepláčou mi bylo 11, takže jsem to neviděl.
Ducha té doby si ale pamatuju.
Hilary Swank za film Kluci nepláčou.
A pamatuju si, jak Hilary Swank vyhrála Oscara.
Ušli jsme dlouhou cestu.
A pamatuju si, jak pouštěli ukázku.
Mám takovou jednu zvláštnost, je to jako vrozená vada.
Není to až tak vzácné, ale doktoři se to snaží napravit.
Já mám taky divný věci.
Tenkrát jsem o existenci transmužů neměl ani páru.
A když jsem se na to díval nedávno, hodně jsem se ztotožňoval s Brandonem.
Jezdit na zadním nárazníku,
lít do sebe pivo, řádit s holkama…
Užívá si to.
Když jsme spolu, nic se nestane.
Přítelkyně na to chtěla jít se mnou, ale já to chtěl vidět sám.
Říkala, že to můžu snášet hůř, ale já musel jít sám.
Šel jsem do torontského Carltonu poblíž ulice Yonge Street.
Seděl jsem tam, zíral na plátno a byl jsem z toho…
úplně paf.
Hluboce to v mně rezonovalo.
Dlouho jsem váhal, jestli na to jít, a když jsem to pak viděl,
bylo to děsné.
Mrzí mě, že jsem vás do toho zatáhl.
- Počkej! - Pásek.
Já sám! Tome, zhasni. Já sám!
Strašně těžce se na to koukalo.
Je tam jedna velice brutální scéna se znásilněním
a těsně před tou scénou se stane něco, co bylo doslova…
moje noční můra.
Nepustím tě, dokud se nepodíváš.
Podívej se!
Nechte ho být!
Bylo to…
Dlouho mi trvalo, než jsem zpracoval, že by se mi mohlo…
…něco takového stát.
V životě bych nechtěl něco takového zažít.
Když jsem ten film viděla, pomyslela jsem si: „Panebože, já umřu.“
Kde kurva je?
Lidi říkali: „Vždyť je to podle skutečné události.“
No jo, ale proč si takové příběhy musíme vyprávět pořád dokola?
Ona s tím nemá nic společnýho.
Samotný film mě tolik neoslovil, protože jsem nejdřív viděl dokument.
A ten byl úděsný.
Těla obětí našel jejich příbuzný na této farmě jižně od Humboldtu.
Jde o Teena Brandona z Lincolnu, Phillipa DeVineho z Fairfieldu v Iowě
a Lisu Lambertovou z Humboldtu.
Jenže Phillip DeVine ve filmu Kluci nepláčou vůbec nevystupoval.
Dovedete si představit, že sedíte ve vedlejším pokoji,
posloucháte, jak vedle umírají dva lidé, a víte, že jste další na řadě?
Zabili tam černocha.
Byl to jeho kámoš, spojenec,
a oni ho z toho filmu úplně vynechali.
Tím mě hodně zklamali.
Rozumíte? Je to…
To je vymazávání černochů.
Jako by černoši a queer translidé nemohli existovat vedle sebe.
Co takový queer transčernoch, jako jsem já?
Zase mi upírají mou mediální reprezentaci.
Vyjadřují tím, že když jsem černoch, queer a trans, tak nemůžu existovat.
Že tyto věci nelze spojovat dohromady.
Ve filmu Stonewall, pojednávajícím o vzpourách v roce 1969,
vidíme další retušování historie.
No tak!
Síla gayů!
Stonewall byl bar, kde se scházeli pasáci a street queens.
Rozhodně to nebyl ten typ spořádaného gay baru,
kam chodí konzervativní bílí gayové.
Co vím, ve Stonewallu to vypadalo dost jinak.
Chodili tam lidi, co už neměli co ztratit,
co měli plné zuby policejní šikany.
SYLVIA RIVERA, POCHOD ZA PRÁVA GAYŮ, NEW YORK, 1973
Na začátku 70. let
nechtělo mít hnutí za práva gayů s translidmi nic společného.
Hoďte se do klidu.
Sylvia, Marsha, street queens, femmes,
to ony stály u zrodu toho hnutí.
Už mám všech těch sraček vážně dost!
Bili mě.
Zlomili mi nos.
Strčili mě do vězení.
Přišla jsem o práci.
Přišla jsem kvůli hnutí o byt.
A vy se ke mně chováte takhle?
Co to s váma kurva je?
Přemýšlejte trochu.
Asimilace je v Americe velké téma.
A translidé lidem z queer komunity asimilaci znesnadňovali.
Co se tedy stalo?
Dotčená část queer komunity o nich prohlásila, že neexistují.
Víte, občas mám pocit, že největší zlo přichází od lidí,
kteří se bojí něčeho, co je jim nejbližší.
Ty nejhorší transfobní reakce, jaké jsem kdy slyšela,
padaly z úst gayů.
Tento 26letý bývalý voják právě přiletěl z Dánska,
kde ho lékaři přeoperovali na ženu.
Christine Jorgensen obdržela dopis od člověka,
který se označoval za gaye.
V dopise byla žiletka a stálo tam:
„Co takhle dokončit, co doktoři začali?“
Rozumíte.
Z BÝVALÉHO VOJÁKA BLONĎATOU KRASAVICÍ
Když se v roce 1952 stala Christine Jorgensen mediální celebritou,
znamenalo to zásadní zvrat v historii transgenderu.
Díky moc.
Nebyla první transčlověk ani první člověk,
který podstoupil operaci nebo bral hormony,
ale byla první, kdo se tím celosvětově proslavil.
Toto zobrazení transgenderu ovlivnilo celou generaci.
Christine Jorgensen je klíčová.
Nastavila způsob, jakým se pak o transgenderu diskutovalo.
Co říkáte na článek, který vyšel loni v létě v časopise New West?
Pojednával o transsexuálech a byly tam hrůzné historky o ženách,
které strašil přízrak jejich penisu,
které měly vážné psychické potíže, problémy s močením,
sexuální problémy nebo pooperační psychické problémy,
jež zřejmě pramenily ze zanedbání psychologické péče.
Ano, teď jste si odpověděl. Je to slovo „péče“.
Máme tady kliniky genderové identity a je po nich poptávka.
Lidé vždycky mluví jen o operaci.
To je ale až samotný závěr.
- Předchází jí celá řada věcí. - U těch, co ji podstoupí.
Ale ti, kteří ji nepodstoupí, to znají pouze z novin.
- Operace, řezání, odstraňování. - Ano, přesně tak.
Už dobrých 60 let se tu o translidech mluví hlavně v souvislosti s operací.
Co se děje tady a co se děje…
Z kůže z penisu se vytvoří cosi, co připomíná vagínu.
- Je to tak? - Ano.
Jak jste se v původním těle cítil?
Nebylo to mé tělo.
A chová se to jako penis?
Jo.
„Kdy jsi to řekla? Jak ses jmenovala? Jak jsi vypadala? Jak to vzala rodina?
S kým spíš?“
Jak jsme se k tomu dostali?
Otočka, hop. A teď se všichni dívejte.
Je to vážně muž.
Komentuješ, ptáš se. My máme taky právo se ptát.
Kolik stály? Chci vědět, kolik by stály moje.
Bylo to jako v cirkuse.
„Je to vážně muž.“
„Muži, kteří bývali ženy.“
Jste chlap? Jste ženská? Jste „to“? Co vlastně jste?
Pojďte blíž. Šáhneme si. Vyhrál jsem pětku.
Přesně takto jsme to vnímali.
Jako když vidíte autonehodu. Já jsem…
Nešlo se na to nedívat.
Něco mě s těmi ženami spojovalo, zároveň to ale bylo dost obscénní.
Jaká by byla reakce muže?
- Jaká je vaše reakce? - Právě teď?
Myslím, že jste velmi atraktivní.
Ale do postele byste s námi nešel.
Ne, to neříkám, ale…
Rozhodně ne tady.
Jednou si Gary Collins pozval do své show
nádherné transženy, které tenkrát tančily ve varieté.
A kladl jim velice choulostivé otázky,
ale ve stylu: „Sledoval jsem vaše představení
a nevšiml jsem si jediného náznaku mužských genitálií.“
Možná teď nebudu mluvit jako džentlmen, ale…
Jak to je? Co se s ním stane?
A to mi připomíná, když Caroline Cossey vystoupila v Show Arsenia Halla.
Arsenio Hall kladl podobný typ otázek.
Jak jste to jako striptérka udělala, že vám nebyl vidět penis?
No, nějak jsem ho tam zamáčkla
a zastrčila si ho do zadečku.
Měla jste malý penis?
Protože já bych s tím měl asi problém.
To bylo…
Bože můj. Není moc příjemné se na to dívat.
Dosáhnete orgasmu?
Jak říká většina žen, to záleží na chlapovi.
Aha, dobře.
Byla grandiózní.
Byla krásná a vtipná.
Toužili jsme být jako ona.
Zajímá mě, jestli pózujete pro časopisy a říkáte tyhle věci,
jen abyste si dokázala, že jste žena.
Já to nemusím nikomu dokazovat. Já jsem žena.
Hezky!
Láme mi srdce, když vidím,
jak byli translidé pro ten narativ zneužíváni.
I když musím uznat, že bylo skvělé vidět je v televizi.
Jediná potíž na randění s heteráky je ta,
že se víc bojí toho,
co na to řeknou nebo jak to vezmou jejich kámoši…
Mnozí z těch lidí
jsou v naší komunitě velmi uznávaní.
Existuje genderová identita, tedy: Kdo jsem? Jsem muž, nebo žena?
A sexuální orientace: Koho miluju? Muže, nebo ženy? To jsou dvě různé věci.
Byla jich spousta. Byla to příležitost si vydělat a…
říct svůj příběh.
A my to sledovali.
Podle odhadů připadá na každých 40 000 novorozeňat
jedno dítě, které bychom mohli zařadit do kategorie „transsexuál“.
Je tam ale spousta dalších, kteří nejsou přesně vyhranění.
Vám by se líbilo, kdyby se tak mluvilo o vás? Mně ne.
Ne, ale ti, co teď sedí doma,
by měli vědět, že existují i jiní lidé
a že je to v pořádku. Všichni nežijí v New Yorku a San Francisku.
Když uslyší tady Leslie nebo Davida,
tak jim to třeba dodá naději a sílu.
Celý život se vnímáme
skrze prizmata těch druhých.
Posloucháme, co o nás říkají druzí,
jak popisují, co cítíme nebo co si myslíme.
Co takhle mluvit o tom, proč potřebuje terapii Jesse Helms?
Co se honí hlavou těm magorům z Ku-klux-klanu?
Musíme říkat, jak na tom jsme.
Dokud nepojmenujeme, jak nás utiskují, nemůžeme s tím bojovat
a postupovat systematicky.
Chceme být slyšet.
O tom bylo hnutí za občanská práva, hnutí za ženská práva…
A v malém měřítku je o tom i dnešní Show Joan Rivers.
Když budou ve filmech a v televizi translidé milováni a respektováni,
získají si přízeň druhých,
kteří se jich pak zastanou, až budou terčem urážek.
Možná se jim pak dostane stejné podpory jako ostatním lidským bytostem.
BEZE STOPY (2005)
Ty jsi muž?
- To je dobrý. - Ne, není.
Neměl jsi to zjistit takhle.
Dokud se ale bude zdůrazňovat jen násilí, budeme vystaveni nebezpečí i nadále.
- Mluv se mnou. - Nesahej na mě!
Pusťte si ty scény jednu po druhé a uvidíte,
jak často mají lidé kolem transgender postav pocit,
že se jim lhalo, že byli podvedeni.
Osobně tu ideu odhalení nemám moc ráda.
Implikuje totiž, že mám tajemství, které bych měla všem prozradit.
Řekla jsi mi o rodičích, o sestře, o koníčcích.
Tři hodiny tlacháme na verandě, a ty se ani nezmíníš, žes bývala muž.
Promiň.
Posiluje to u druhých lidí domněnku, že něco skrýváme
a že je naší povinností říct to ostatním.
Což ale zároveň předpokládá, že i oni mohou mít problém,
který by měli ostatním sdělit.
A že jejich city jsou důležitější než ty moje.
Sakra.
Nebo že jsou tu translidé proto,
aby posílili postavení bílých heterosexuálů.
V události, podle které byl natočen Klub poslední naděje…
KLUB POSLEDNÍ NADĚJE (2013)
…žádná Rayon nefigurovala.
Jsem Rayon.
Gratuluju.
A teď táhni zpátky do postele.
V Klubu poslední naděje
vezme heterosexuální postava osud do svých rukou.
Seš sjetá?
Co je ti po tom?
A stane se hrdinou.
Tady umírají lidi, krucinál.
A vy se všichni bojíte, že najdeme řešení i bez vás.
Postava Rayon…
propadne znovu drogám,
onemocní
a zemře.
Jen proto, aby se on pak mohl vítězoslavně probrat
a přehodnotit své předsudky.
„Ona se provinila, on potřebuje jít dál.
Zabijeme ji.“
A Oscara získává…
Jared Leto za Klub poslední naděje.
Na Jareda Leto si pamatuju.
Na ten jeho bílý smoking a plnovous.
V tu chvíli mi bylo víc než jasné,
že ho svět vnímá jako muže,
i když byla Rayon ve filmu vylíčena jako půvabná a citlivá bytost.
A došlo mi, že to má ještě další rozměr.
Lili!
Veřejnost vnímá transženy
jako nalíčené muže v kostýmu a s krásným účesem.
A tento obraz se ještě zintenzivní,
když vidíme protagonisty transžen v civilu.
Můžu dál?
Já… nemám práci, nemám přátele, nevím, jak dál žít.
Potřebuju lidi.
Psí odpoledne je hezkým příkladem toho,
jak probíhá výběr mužských představitelů transgenderových postav.
Ve skutečnosti byla Elizabeth Eden neobvykle krásná transžena.
V době, kdy se film začínal natáčet,
měli domluvenou transgenderovou herečku. Elizabeth Coffey Williams.
Té ale nakonec řekli, že na tu roli vypadá moc žensky.
A obsadili místo ní Chrise Sarandona.
Byla to jeho první filmová role a byl za ni nominován na Oscara.
Chris Sarandon
za roli v Psím odpoledni.
Tohle se děje už 40 let.
John Lithgow za film Svět podle Garpa.
Cillian Murphy za film Snídaně na Plutu.
Eddie Redmayne za film Dánská dívka.
To, že transženy ztvárňují cisgenderoví muži,
má podle mě přímou souvislost s násilím páchaným na transženách.
Jednou z příčin, proč muži zabíjejí transženy, je obava,
že budou kvůli vztahu s transženou považováni za gaye.
Bojí se, že je budou jejich přátelé soudit.
Znají totiž transženy jen z filmů
a tam je většinou hrají slavní herci.
Což se nestává, když transženu hraje transžena.
Laverne Cox je stejně okouzlující v reálu i na plátně.
Stejně jako Jazzmun, Trace Lysette nebo Alexandra Billings,
Angelica Ross a tak dál.
Jakmile vidíte, že jsou to ženy i v civilu,
představa o mužích v převleku se rozpadá.
PANÍ FLETCHEROVÁ (2019)
Když hraju transgenderovou postavu…
Uvědomění si svého skutečného já a svých skutečných tužeb
může být zdrcující.
…nemusím nic předstírat.
DÁNSKÁ DÍVKA (2015)
Eddie Redmayne odvádí v roli transženy skvělý výkon.
Jsem dost hezká?
Jistě že jsi.
Dokáže znamenitě vystihnout transgenderovou stránku,
umí výborně zviditelnit ženské prvky své osobnosti
a podat přesvědčivý výkon.
Ale zároveň tu postavu, a v tomto případě je to reálná bytost,
zplošťuje a ukazuje jen její transženství.
Nevyjadřuje její komplexnost, v níž je transgender jen jedním z aspektů.
Letošní rok je ve znamení žen ve filmu
a já mám za úkol udělit cenu v kategorii,
ve které se ženám obvykle nedostává dost prostoru.
Nejlepší herec ve vedlejší roli.
Myslím ale, že můžeme s jistotou říct,
že ten letošní rok byl pro tuto kategorii průlomový.
HRA NA PLÁČ (1992)
Když přišla Hra na pláč, všichni křičeli: „Nevyzrazujte zápletku.
Je totiž šílená.
Je to šílený! Panebože!“
Věděls to, ne?
Ježiši.
Bože, mně je zle.
Neodcházej, Jimmy.
Promiň. Myslela jsem, že to víš.
To zvracení.
Víte, vyvolává to ve mně emoce, jen když o tom mluvím.
To zhnusení…
Přesně ten pocit jsem měl dlouho sám ze sebe.
Budou ze mě lidi zhnusení? Budou… Víte, co myslím.
To slovo „odpor“.
Musíme svádět obrovský boj se studem
a musíme ho překonat.
A on se pak zase někde zákeřně vynoří
a vy si říkáte: „Co? Už je tu zas?“
Já krvácím.
Osobně mi trvalo hodně let, než jsem pochopila,
co na tom vlastně bylo špatně.
Ten film jsem totiž viděla někdy v deseti a ten obraz nádherné ženy s penisem
tenkrát zásadně otřásl mými představami o tom, co je možné.
Nevím, čeho chtěl režisér dosáhnout.
Mám podezření, že chtěl vytvořit empatický portrét transženy.
Ale tak jako film Psycho spustil
řetězový efekt maniakálních zabijáků v ženských převlecích…
OBLEČEN K ZABÍJENÍ (1980)
…tak spustila Hra na pláč řetězový efekt mužů,
kteří reagují na transženy zvracením.
GRIFFINOVI (2010)
PAŘBA V BANGKOKU (2011)
Hollywood učí lidi reagovat na tělo transgenderové osoby zvracením.
ACE VENTURA: ZVÍŘECÍ DETEKTIV (1994)
Dloubeš mě pistolí do kyčle.
Jako malý jsem Ace Venturu zbožňoval.
Pak jsem to ale viděl znovu na výšce
v průběhu změny pohlaví.
Měl jsem deprese
a potřeboval jsem něco, co by mi zaručeně zlepšilo náladu.
A v závěru toho filmu…
Panebože.
Einhorn je muž!
Je tam dlouhatánská scéna,
ve které Jim opakovaně zvrací, čistí si zuby, drhne si jazyk,
kloktá ústní vodu,
snaží se ze sebe smýt fakt, že se zapletl s transčlověkem.
Nebo s mužem. Dá se to brát i homofobně.
Je to homofobní i transfobní.
A když pak dojde na moment odhalení…
tak se k tomu postaví tak, že z té ženy strhne sukni,
otočí ji a ukáže, že má penis schovaný mezi nohama.
Narážka na to, že se z nás lidem dělá fyzicky špatně, byl přesně ten důvod,
proč jsem tenhle oblíbený film z dětství nadobro odpískal.
Bylo by zajímavé vrátit se v čase a představit si,
jak bych se asi dnes jako transčlověk cítila,
kdybych nikdy žádnou z těch mediálních reprezentací neviděla.
Na jednu stranu bych si o sobě asi nikdy nemyslela,
že jsem monstrum,
neměla bych strach o sobě otevřeně mluvit,
nepřipadala bych si odporná
a nebyla bych terčem hloupých vtipů.
Asi bych si na rande s mužem nepředstavovala, jak ze mě zvrací.
Na druhou stranu, došlo by mi vůbec, že jsem trans,
kdybych nikdy nich takového ve filmech neviděla?
Jedna z věcí, která mě dlouho trápila, bylo,
jestli mě někdo bude milovat.
Odpočiň si, Neo. Odpovědi přijdou.
Přiznání, že jsem trans,
vedlo lidi k tomu, že se na mé dřívější filmy
začali dívat optikou transgenderu.
Matrix jsem totiž netočila jako transgenderový příběh.
Asi nejzajímavějším zjištěním bylo,
že na pozadí těch příběhů neustále probublává jakýsi skrytý vztek,
který zřejmě pramenil z toho, že jsem nemohla být sama sebou.
Najít se v nějakém filmu nebo pořadu bylo velice těžké.
Některé mé představy o tom, jak může vypadat přeměna v ženu,
měly základ v Bugs Bunnym.
Lovím kuálíčky.
Vyrůstala jsem v 60. letech a televizi a filmy jsem sledovala hodně často.
Ale jediné…
opravdu jediné pozitivní ztvárnění proměny v ženu, jaké jsem viděla,
byl Bugs Bunny.
Když byl Bugs Bunny „holka“,
byl žádoucí a měl velkou moc.
Ach, Brunhildo, jsi tak kuásná.
Ano, já vím.
Nemůžu si pomoct.
Bugs Bunny je imaginární postava,
která existuje někde mezi mnou a jejím tvůrcem.
Proto byla pro mou mladou mysl snadněji přístupná.
Vždycky jsem se k tomu dílu vracela
s určitou škodolibou radostí z toho, jaký transformativní vliv na mě měl.
Bugs tam vypadal moc roztomile. Moc se mi to líbilo.
Cožpak mi nedáš srdce své?
Neb tobě náleží to mé.
Zločin ze strachu z genderu.
Já toho kuálíka zabiju.
V animované formě.
Vouám tě, bouře!
V soudní síni Looney Tunes.
A co jste od opery čekali? Happy end?
MŮJ RŮŽOVÝ ŽIVOT (1997)
U filmu Můj růžový život jsem měla pocit,
že se dívám na svůj vlastní život.
Taky jsem totiž byla malý kluk, který chtěl být holkou.
A nikdo mi nerozuměl, nikdo nevěděl, co se mnou.
Vyrůstala jsem ve městě Syracuse, které je kulturně dost izolované.
Měli jsme tam jen knihovnu a videopůjčovnu.
Ty mě spojovaly se zbytkem světa.
Můžete ten randál ztlumit?
Snažím se tu žehlit.
Bylo mi asi šest, když jsem si půjčila film Lak na vlasy.
Tak fajn, dámy.
Už mám toho jekotu až po krk.
A to, co tam předváděla Edna Turnblad…
Bylo na ní něco jiného.
V tom filmu hraje Divine cisgenderovou postavu
a tyhle přesahy vám jako mladému člověku dávají smysl.
Když vidíte hrát Holly Woodlawn, Candy Darling nebo Jackie Curtis
ve filmech Paula Morrisseye,
ty nikdy transgenderové postavy nehrály.
Hercovo pohlaví tam nikdy nehrálo roli.
Jsem mladá.
Chci žít.
Když jsem se v mládí začala identifikovat jako queer,
fascinovaly mě starší queer osoby.
A Flawless Sabrina byla jedna z prvních,
které jsem po přestěhování do New Yorku potkala.
Byla starší a byla queen.
A…
doslova mě fascinoval její život, o kterém mi vyprávěla.
Zeptal jsem se jí: „Jak se jmenujete?“
Ona odpověděla: „Monique.“
„To je úchvatné, ale jak jste se jmenovala předtím?“
Pohlédla mi přímo do očí a povídá:
„Žádné předtím nebylo.“
Film The Queen
byl vyvrcholením jejích kabaretních drag show,
které dělala od roku 1959.
V té době se tomu říkalo imitování žen a bylo to nelegální.
Strávila hodně času ve vězení.
V 60. a 70. letech si mohli lidé zajít do nezávislého kina
a vidět tam skutečné translidi.
Ale teprve v roce 1990
si hlavní proud všiml filmu, který pojednával o etnických transženách.
Byl to film Paříž hoří.
PAŘÍŽ HOŘÍ (1990)
Bude k vidění na sedmém kanále mezi All My Children a Jeopardy
a seriály Another World a Dallas.
Nezapomeňte si kabelku.
Nebo něco do ruky. Nikdo neví, co přinese noc.
Paříž hoří jsem viděla, když mi bylo 11,
ale moc jsem tenkrát nechápala,
na co se dívám. Viděla jsem jen samé krásné lidi.
Neslyšela jsem, co si říkají. Viděla jsem jen radost a štěstí.
Když mi konečně definitivně došlo, o čem to je,
říkala jsem si: „No, páni!
Vždyť jsou jako já, ten jejich boj je skutečný.
Ve čtrnácti jsem utekla z domu
a naučila se spoustu dobrýho i zlýho.
Taky jak přežít v gay světě. Není to snadný.
Byla tam spousta symbolických momentů,
díky kterým jsem se konečně začala vidět jako transžena z newyorské dělnické třídy.
Jsem volná jako vítr, který se prohání po týhle pláži.
A vzpomínám si, že jsem tenkrát chtěla taky cítit takové rodinné pouto.
Panečku.
Už jsem zase sentimentální.
Ballroomy jsem objevil v roce 1995, když mi bylo čtrnáct.
Jdeme do školy.
Do školy.
Ballroomy ve vás posilovaly sebevědomí,
sebeutvrzení a lásku.
Do školy.
Slýchával jsem lidi říkat,
že v 80. a 90. letech transmuži na ballroomy nechodili.
Ale chodili.
Jenom pro ně v té době ještě neexistovalo označení.
Potřebuju pár lidí sem.
Ve filmu Paříž hoří
jsem zbožňovala Octavii St. Laurent.
Chci být někdo. Což samozřejmě jsem,
ale chci být někdo a být bohatá.
Zhlédla jsem se v ní,
protože rozumím tomu, proč je pro transženy jiné barvy pleti,
žijící v bílém cisgenderovém světě, sebeutvrzení tolik důležité.
Patřila jsem k rodině Domu LaBeija.
Pepper LaBeija. Pusťte jí k tomu nějakou pěknou…
Byla jsem součástí rodiny,
ale měla jsem pocit, že do ní nikdy úplně nezapadnu.
Snažila jsem se vypadat co nejskutečněji.
Pořádně si je prohlédněte a řekněte, která vypadá skutečněji.
Musela jsem se osamostatnit. Musela jsem si vybrat.
Jo.
PAŘÍŽ HOŘÍ BRAVO!
NEJLEPŠÍ DOKUMENT FESTIVALU SUNDANCE 1991
Kolem toho filmu byl velký humbuk.
Nikdo z herců ale nesklidil žádné uznání.
Měla jsem pocit, že nás všechny využila.
Všechny.
Vůbec nic jsem z toho neměla.
Jak si vysvětlujete, že někteří lidé vidí Paříž hoří jako něco dobrého?
Protože to vidí zvnějšku. Ten film je pro ně něco jako motto.
Jaký význam má navštěvovat subkultury, ke kterým nepatříte,
a natáčet o nich filmy?
Jak potom máme poselství těch filmů vnímat kriticky?
Nejdřív vidíte Paříž hoří a pak přijde Madonna s „Vogue“
a lidi si myslí, že ho vymyslela.
Neustále někde vidíte, jak si popkultura ballroomy přivlastňuje.
Podle mě by se ale nemělo zapomínat na to, čí svět to původně byl,
a otevřeně to uznat.
Mohla bych ten film kritizovat, ale jsem moc ráda, že vznikl.
Miluju ho.
Když vystřelíš šíp a on letí strmě nahoru,
zasloužíš si potlesk.
Díky ballroomům jsem mohla zažít,
jaké to je být důležitá.
Všechno jsem to pustila k vodě.
Žiju se svým novým zájmenem, které jsem utajovala.
Pojď sem.
Víte, jaké to je, stoupnout si před kameru
a mít strach?
Vaše hlava se zoufale snaží soustředit na scénu.
NOVÍ SOUSEDÉ (2003)
Se strachem se probouzíte, se strachem chodíte spát.
Přemýšlíte, kdy to na vás někdo práskne.
Dneska, zítra? Kdy to přijde?
Prostě se pořád jen bojíte.
Navenek máš pořádný vybavení.
Uvidíme, co schováváš uvnitř.
Ale dělala jsem, co jsem musela. Říkala jsem tomu přežívání.
Bylo to přežívání.
Jsem v pořádku.
Přežiju.
Nikdy by mě nenapadlo, že budu jedinečná.
Máte chuť jít a říct všem:
„Holka, no nejsme my někdo?“
Ale neuděláte to.
Kéž bych mohla. Bylo by to skvělé.
SANDRA CALDWELL ZPĚVAČKA A BAVIČKA
Vědomí, že si lidé měnili pohlaví už před desítkami let
a že měli úspěšnou, plnohodnotnou kariéru, mě neskutečně nabíjí.
MODRÁ VÁŠEŇ (1977)
Ajita Wilson si změnila pohlaví v polovině 70. let.
Žárlil bys, kdybych šla s jiným?
Patří to k práci.
S diamantem je práce hned větší potěšení.
A v 70. letech to byla i Tracey Africa,
překrásná modelka,
známá z barev na vlasy Clairol a z časopisu Essence.
Je důležité si uvědomit, proč to tyto černošské transženy dělaly.
A bylo jich víc než jen Ajita a Tracey a dělaly i další věci, o kterých nevíme,
protože život v utajení byl způsob, jak přežít.
Až v roce 2007 vidíme první transženu, která se k tomu otevřeně hlásí
a sklízí za to respekt.
Candis Cayne přepisuje v Dirty Sexy Money historii.
Když dávali první díl Dirty Sexy Money,
sešla se u mě hromada přátel.
Byla jsem natěšená, že budu na ABC.
Bylo nás tam asi deset, posedávali jsme a popíjeli víno.
Pak jsem se objevila na obrazovce a všichni řvali:„Jó!“
A pak přišla první replika.
Chyběl jsi mi.
Snížili mi hlas o dvě oktávy.
- Nezavolal jsi. - Neměla bys tu být.
A celá ta banda lidí naráz…
Bylo to něco příšerného.
Zastavím se po večírku.
To si piš.
Udělali to jen u jedné věty, aby divákům naznačili,
že je Carmelita transžena.
Ještě že jsme si s Billym Baldwinem tak padli do oka.
Prohlásil: „Tak tohle je vrchol seriálu.“
Jde mi prostě o to,
že nejen transděti by měly vědět, že jsou v pořádku.
Měli by to vědět i jejich rodiče.
Měli by vědět, že někteří lidé prostě takoví jsou.
V tu chvíli jsem věděla, že to o sobě můžu otevřeně říct i já.
A že…
se můžu chovat podle toho.
Bylo to pro mě všechno. O pár let později, v roce 2011,
byl Chaz Bono nominován na Oscara za film Becoming Chaz.
Nedělám to proto, abych se viděl ve filmu.
Chci pomoct druhým.
Chci divákům přiblížit téma, kterému většina lidí nerozumí.
Já jsem změnu pohlaví podstoupil až v roce 2009,
takže jsem si předtím prošel
velice dlouhým a depresivním obdobím, kdy jsem věděl, že jsem transsexuál,
ale měl jsem pocit, že se s tím nedá nic dělat.
Napadlo mě předstírat vlastní smrt.
- Ale, Chazi. - Ale jdi!
- A proč? - Aby pak nikdo nevěděl, že jsem to já.
Naštěstí jsem nakonec dospěl do bodu, kdy jsem si to definitivně vyjasnil.
Připadalo mi, že tančím za celou transgenderovou komunitu.
To byla moje největší motivace, abych se tam udržel co nejdýl.
Věděl jsem, že díky StarDance
můžu oslovit mnohem širší publikum,
než jaké kdy translidé měli.
Hodně mě to pohánělo dopředu.
A bylo to těžké, protože jsem tam musel dělat něco, co jsem neuměl.
Chaz přišel s coming outem teprve nedávno.
Podle mě jsme k tomu kulturnímu posunu přispěli všichni.
Je to naše společná práce.
A jsem na nás moc pyšný. Ušli jsme dlouhou cestu.
UDĚLOVÁNÍ MEDIÁLNÍCH CEN GLAAD (2012)
Byla jsem na akci GLAADu a můj manažer mi řekl
o seriálu z produkce Netflix, který se odehrává v ženské věznici,
a nabídl mi v něm roli.
Bylo to v roce 2012, kdy streamované seriály ještě nefrčely.
Brala jsem to tak, že dělám něco pro web Netflixu
a že to nejspíš nikdo neuvidí.
Zaslechla o novém seriálu na Netflixu.
Věděla jsem, že je od tvůrců Trávy a že bude tím pádem dobrý.
A když jsem to poprvé sledovala, byla tam Laverne.
- Promiňte. - Krásný vlasy!
Stav se, až ti začnou odrůstat.
Postarám se o tebe.
Ta postava už je tam několik let.
Je komplexní, má nějaké pozadí,
má v sobě určitou vrozenou sílu.
V černošských komunitách stojí kadeřníci na vrcholu.
A to, že to byla transžena,
to bylo úžasné.
Vážně mi chceš říkat „mužatko“, když mám v ruce všechny tvoje vlasy?
Zároveň je ale ve vězení.
Představuje pro společnost nějaký problém, nějaké ohrožení.
Tím, že ty ženské stříhá, jim nijak život nezmění.
Takže víte co. Ale…
je to chytrá ženská.
Moc jí fandím.
Líbí se mi, jak to posunula o level výš.
Tenkrát jsem to vnímala jako určité vítězství pro transženy,
za to, že jsou trans.
Něco podobného se podařilo
už jen Candis Cayne v Dirty Sexy Money.
Možná ještě Alexandře Billings v nějakých drobných rolích.
Když jsme si v Kristu rovni, proč mě můj kluk po operaci opustil?
Nebo Jazzmun.
Já budu hájit, ty vysvětluj a neber si servítky.
Nebo Lady Chablis.
No jo, zlato, jsem ženská a jsem na to hrdá.
Ale ne v takovém rozsahu.
Byla nominována na Oscara, bojuje za lidská práva,
všichni ji dobře znají…
Laverne Cox!
No páni!
KONFERENCE ZA PRÁVA LGBT (2014)
Mám obrovské štěstí,
že s mojí postavou všichni diváci soucítí.
A následně zjistí, že soucítí i se samotnou představitelkou.
Jsem přesvědčená o tom,
že tohle se cisgenderovým hercům často nestává.
Když jsem Laverne viděla poprvé, byla jsem z ní naprosto unešená.
Pak jsem ji viděla v dalším filmu.
Pomyslela jsem si: „O co tu jde?
Zapomněli mi říct, že jsme to zvládli?“
Je načase začít naše příběhy propojovat a vytvářet nové.
A pak jsem viděla další věci
a říkala jsem si: „Co se to sakra děje? Jak to dělají?“
V srpnu roku 2013
jsme točili pilotní díl seriálu Transparent.
A myslím, že to byla velice netradiční sestava
a natáčení.
Už jen to, kolik translidí na tom pracovalo,
kolik jich do Hollywoodu přijelo a obsadilo rozhodující pozice.
Nebyli to jen konzultanti, ale také producenti.
- Proč jsi mě sem přivedl? - Cože?
Protože to vypadalo, že to bude zábava.
- Je to zábava. - Zábava?
- Myslíš jako zábava s prostitutkou? - Ne.
Nebo jo, zaplatit jsem za to, když už to zmiňuješ.
Jdi do hajzlu, Joshi.
Mám tě přečtenýho a nebudu žádný tvý dobrodružství.
Jsem člověk. Nejsem žádný tvý dobrodružství.
A cenu Emmy získává…
Jeffrey Tambor.
Trace, ty ses přihlásila k hnutí Me Too.
Mluvím o sexuálním obtěžování Jeffreym Tamborem
při natáčení seriálu Transparent.
Říkala jsem pravdu.
A měla jsem to štěstí, že jste stáli při mně,
a moc si vážím toho, že jste byli ochotní tím se mnou projít.
- Překvapuje vás, že stále pracuje? - Ne, protože jsme trans.
Jsem zvyklá, že se nám nevěří.
Když se člověk rozhodne vyprávět
nějaký konkrétní příběh ze své komunity
nebo chce nějakou konkrétní komunitu vyprávěním podpořit,
musí si uvědomit, že tím získává určitou výsadu
a že mu to změní život.
Přivítejte prosím Carmen Carreru.
Byla jsem v zákulisí, Katie zrovna dělala rozhovor s Carmen
a v jednu chvíli se jí zeptala:
Vaše přirození teď prošlo změnou, je to tak?
Nechci o tom mluvit, protože je to dost osobní.
A… já nevím. Radši bych si povídala o modelingu.
O tom, že jsem ve Vogue, že budu možná v italském Vogue,
o tom, co zajímavého dělám
a jak ukazuju lidem, že změnou pohlaví život nekončí.
Stála jsem tam a říkala jsem si: „Tak pojďme na to.“
Víte, všichni chceme být v obraze,
ale Carmen před mou otázkou ohledně změny pohlaví tak trochu ucukla.
Zajímalo by mě, jestli to vnímáte stejně.
Ano. A jsem na tebe hrdá, Carmen.
To zaujetí změnou pohlaví a operací nás deklasuje na objekty
a brání nám mluvit o tom, co v životě skutečně prožíváme.
O naší realitě,
o tom, že jsme často terčem násilí,
že jsme diskriminováni mnohem víc než ostatní.
Když budeme mluvit o tranzici, nikdy se k tomu nedostaneme.
Na Twitteru se lidé těmto tématům vyhýbají,
protože je může někdo veřejně ponížit
nebo můžou sklouznout k emocionálním a zatrpklým reakcím.
Katie udělala pravý opak.
Chtěla bych, abychom se z toho, co se tady stalo, poučili.
Jak tedy odhadnout, jaká konverzační témata jsou vhodná?
A co máme dělat,
když nevíme, na co se můžeme nebo nemůžeme ptát?
Dnešní holky už si na veřejnosti neberou servítky.
Už totiž vědí, že nemají co ztratit.
Přišla jsem o tuhle práci i o tamtu práci.
Jediné, co mi zbývá, je být sama sebou a říkat pravdu.
JAK JSEM SE STAL ŽENOU (2015)
Jak se vede?
- Tak jsi tady. - Jo.
- Jak je? - Ráda tě vidím.
Říkejte si o Caitlyn Jenner, co chcete, říkejte si, že Ameriku ničí Kardashianky.
Jak jsem se stal ženou není o Caitlyn.
Ale ne.
Je o výjimečné skupině úžasných transžen,
které spolu konverzují.
Který republikánský kandidát by translidi podporoval nejvíc?
Všichni.
Oni ne… Nebo si myslíš, že republikáni…
„Nesnáším translidi.“ „Nesnáším gaye.“
Ani náhodou.
Nelíbí se mi, když se říká „bojovnice za naše práva Caitlyn Jenner“.
Ne, Caitlyn Jenner mluví sama za sebe, má své vlastní zkušenosti,
nasáklé penězi, světem bílých a různými výsadami.
S jejími názory důrazně nesouhlasím.
Její show nám totiž hodně pomohla.
Já jsem se sebou srovnaná,
protože mě rodiče od počátku plně podporovali.
Proto tleskám, že jste přišli.
V jednom okamžiku tam mluví rodiče o svých dětech.
Mít transdítě je jako žít s jednorožcem.
Je to úžasná bytost.
Je báječné mít ve své blízkosti někoho tak skvělého a statečného.
A je fakt, že u Averyho to bylo jasné už ve dvou letech.
- Jsem na něj moc pyšný. - Přesně jak říká.
Sledovala jsem toho tatínka
a bylo to bolestné, protože…
Já jsem musela přijímat máminy komentáře typu:
„V životě ti neřeknu Jen, protože Jen zabila mého syna.“
Musela jsem to snášet, protože jsem chtěla dokázat žít sama se sebou.
Musela jsem se smířit s tím, že neuvidím svoji umírající babičku,
protože mě domů v holčičím oblečení nepustili.
Chápete?
Musela jsem se smířit s tím, že mi můj dobrý kamarád,
kterému jsem šla za svědka, nedovolí vídat se s jeho dětmi.
Musím se s tím vypořádat, naučit se s tím žít.
Musím to brát tak, že je to v pořádku, pochopit jejich úhel pohledu.
A když jsem viděla toho tatínka,
jak zašel mnohem dál, než bych si dokázala představit,
bylo mi z toho úzko,
protože rázem byli všichni ti lidé, kteří mě nedokázali přijmout...
Věděla jsem, že rodiče můžou víc než jen přijímat.
Proč nebyla máma taky taková? Do té doby mě ta otázka nikdy nenapadla.
Proč nebyla jako on?
Proč nemohli být moji přátelé jako on?
Proč to nebrali jako něco, co je může obohatit?
Ale ten, kdo je nejvíc zodpovědný za to, že to tak nebrali,
jsem já.
Ani já jsem se nikdy neviděla tak, jako on viděl své dítě.
Nikdy jsem se tak nevnímala.
Nikdy jsem sama sebe…
nemilovala a nerespektovala tolik, jako on miloval a respektoval své dítě.
Jak bych taky mohla, když mi to nikdo neukázal?
Neměla jsem vzor.
A když to teď vidím, tak to chci.
JMENUJI SE JAZZ (2018)
Marian Wright Edelman kdysi řekla:
„Děti nemohou být tím, co nevidí.“
A neplatí to jen pro děti.
Platí to pro všechny.
Naše společnost nebude lepší,
dokud to „lepší“ neuvidíme.
Nemůžu být na světě,
dokud neuvidím, že jsem na světě.
Dlouho jsem se bála být sama sebou,
protože mě rodiče vtloukali do hlavy,
že je se mnou něco v nepořádku.
Nomi je první postava,
kterou jsme napsaly cíleně jako transgenderovou postavu.
Byla někým, kým jsem toužila být i já sama.
Je to trochu zvláštní, když si vymyslíte něco
jen tak z ničeho
a pak to začnete používat jako oporu pro nějaký osobní posun.
A přesně tím pro mě byla Nomi.
Nomi Marks si moc vážím.
Její postava není definována tím, že je transžena.
Musíš ji moc milovat.
Její vztah s Amanitou
překonával všechno, co jsem do té doby poznala.
Prostě nemůžu jinak než…
takhle.
Pokaždé když si vzpomenu
na „Nomanitu“.
Soustřeďte se.
Je načase připomenout světu, kdo jsme.
Téma je Majestát. A musíme tam být všichni.
Před seriálem Pose by mě nikdy nenapadlo,
že bude naše příběhy
vysílat televizní stanice,
která je primárně mainstreamová.
A je tady výzva
pro děti legendárního Domu hojnosti.
Pose je zvláštní tím,
že jsou v něm ústředním tématem…
černošské transženy,
a přitom běží na mainstreamové stanici.
Konečně nějaké zadostiučinění. Vyhráli jste.
Dokud jeden z nás dostává výprask, tak to není výhra.
I když si o to koledoval.
Je úžasné, když vás režíruje a píše někdo, kdo je sám trans.
Máte pocit, že jste plnohodnotnou součástí týmu
a že vás lidé berou vážně.
Máte kolem sebe lidi, jako jste vy.
- Měla bych se k vám přidat. - Si piš.
Ten štáb je plný translidí.
Jsou tam jako konzultanti, scénáristé, producenti i režiséři.
Díky tomu je to vyprávění hodně komplexní,
hodně poutavé a hodně výstižné.
Dokonce i sexuální scény. Pane jo!
Nejpřirozenější trans sexuální scéna, jakou jsem kdy v televizi viděl.
Mohlo to dopadnout příšerně.
A já jsem moc rád, že to dopadlo tak dobře.
Ten seriál přinesl naší komunitě spoustu příležitostí.
Věřím, že se začne brzy reflektovat i téma transmaskulinity.
I my patříme do ballroomů, patříme do naší kultury a historie.
Pohled do minulosti pomáhá pochopit přítomnost.
Ten seriál mi ukázal, že v roce 1987 bojovali lidé s AIDS, chudobou
a s agresivními útoky úplně stejně, jako s nimi bojují dnes.
Loni bylo v Americe zabito 26 translidí
a skoro všechno to byly ženy jiné barvy pleti.
A já si myslím, že bychom měli uctít památku těch,
kteří nás toho tolik naučili a byli v našem hnutí aktivní.
Filmy v nás někdy probouzejí emoce.
Někdy od nich očekáváme, že nás nějak změní.
Potřebujeme ale, aby ta změna nastala tady a teď, ve skutečném světě.
Z Pose mám radost.
Mimo jiné se na něm totiž podílel i Ryan Murphy,
a když to srovnáte s jeho Plastickou chirurgii, tak vidíte,
že se lidé mohou měnit.
Vemte si rozhovor Oprah s Janet Mock.
Je pozoruhodné, že vám to trvalo tak dlouho, jak vám to trvalo,
než jste o sobě dokázala mluvit bez zábran.
- Bylo to jiné než ozhovor s Leou T. - Lea T se narodila jako kluk.
Lidé se mohou měnit.
Nejdřív je překvapení a pak přijde uvědomění.
Můj…
Můj coming out se odehrál na stránkách New York Times.
A podívejte se na mě dnes.
Tolik jsem se bála.
Jenže pak mě začali zvát na schůzky do televize ABC a NBC…
Jo, a taky do Foxu!
Kdo by to byl řekl?
Poprvé v životě,
a teď to bude dojemné,
jsem mohla na konkurzu
jasně a nahlas říct,
že jsem transžena.
Máma je šťastná, protože může konečně dýchat.
Říkala mi: „Teď už ti nikdo nic neudělá. Konečně je to dobrý.“
Ne tak docela, mami. Čeká nás ještě spousta práce.
ZLOMOVÝ BOD PRO TRANSGENDER
Nesmíme se nechat ukolébat faktem, že se pár lidem podařilo prorazit.
Většina z nás totiž stále svádí svůj boj.
Máme translidi na červeném koberci,
máme transgenderové postavy ve filmech i v televizi.
U některých diváků ale mohou tyto reprezentace vzbuzovat vztek.
Nemají s těmito postavami přímou zkušenost.
Mnohem blíž jsou jim lidé z jejich okolí.
Je proto velice důležité,
aby se začalo zlepšovat jejich materiální zázemí.
V opačném případě budeme jen vynášet pár jednotlivců do sféry mocných,
namísto toho, abychom nabourali celkový systém,
který většině translidí brání vést důstojný život.
Stále je tu spousta práce.
Nesmíme si myslet, že mediální reprezentace transgenderu
znamená konec revoluce.
Tak to není.
Věci mohou nabrat nečekaný směr.
Pozitivní mediální reprezentace
může přispět ke změně životních podmínek translidí jen tehdy,
bude-li součástí širšího boje za společenské změny.
Cílem není měnit reprezentaci transgenderu.
Ona je jen prostředkem.
Říkám si, jestli ti, co mají tyhle pořady rádi,
taky někdy pomohou skutečným translidem
a změní s námi systém, který z nás dělá oběti,
který nás diskriminuje,
který nás dehumanizuje.
Protože dokud se tohle nezmění,
tak ani veškerá energie stříbrného plátna
nezajistí translidem lepší život.
Překlad titulků: Irena Křiváková