Like etter D-dagen
blir hovedkvarteret til en amerikansk luftbataljon
utsatt for et kraftig motangrep fra tyske fallskjermjegere.
Når en liaisonoffiser prøver å få tak i amerikanske våpen for
å drive dem tilbake, merker han at tyskerne har blokkert radioen hans.
6. juni 1944.
Allierte styrker går endelig i land i Normandie for å åpne vestfronten.
Nazister og fanatikere fortsetter å kjempe iherdig for å overleve.
D-dagen var et slag.
De må fremdeles vinne krigen.
7. juni 1944. Normandie i Frankrike.
Skudd avfyres i gatene i Vierville-Sur-Mer, en liten by
på klippen over stranden Omaha.
Amerikanske og tyske soldater kjemper om kontrollen.
Ikke bare over stranden,
men også over tilgangen til en motorvei mot Paris.
Tyskerne må holde de amerikanske soldatene ved deres lille fotfeste
etter D-dagslandgangene dagen før.
Mens de kjemper fra hus til hus finner en gruppe kampingeniører
en død amerikansk offiser med en koffert lenket til håndleddet.
Den inneholder dokumenter.
Når den tyske offiseren ser over innholdet i kofferten,
forstår han raskt at dette er ekstremt viktig.
Den viser deler av de alliertes plan. Dette er et ledd i en større invasjon.
Han har operasjonsplanene for alle de fem amerikanske styrkene.
FRANKRIKE
Tjuefire timer tidligere stormet de allierte Normandies strender.
De kjemper desperat for å sikre strendene og komme innover i landet.
Tyskerne på kysten ser den enorme landgangen.
Men Hitler er ikke overbevist.
Det er bekymring i Førerens hovedkvarter at landgangen i Normandie
ikke er den store invasjonen,
at det kan komme en ny invasjon til området
ved Calais lenger nord.
Innholdet i kofferten viser tydelig at dette er hovedangrepet.
Tyske etterretningsoffiserer forstår at dette er en gudegave.
De har nå de allierte planene for D-dagen pluss 17.
Dette lar dem endre planene sine,
for å hindre USAs fremrykning.
Fremmarsjen avhenger av at de konsoliderer brohodene Utah og Omaha.
For å oppnå dette må amerikanerne ta Carentan.
Carentan ligger lenger inne i landet og har broer,
motorveier og jernbaner som legger til rette for stridsvogner
og menn lenger inn i Frankrike.
Den strategiske verdien er åpenbar.
Lenge før landgangene
oversvømte tyskerne et område i nordvest for å beskytte byen.
Basert på dokumentene
sender den tyske kommandoen det sjette fallskjermjeger-regimentet
for å forsvare Carentan.
Dette fallskjermjegerregimentet er det eneste som er kampklart.
Den er godt trent, godt ledet.
Det har mange veteraner i rekkene og anses som en pålitelig styrke.
En viktig styrke kommer fra ledelsen.
Friedrich von der Heydte er en offiser med en fremragende militær karriere.
Først støttet han nazistene,
men ble mye mer skeptisk i årene før Normandie-slaget.
Likevel er han en offiser som har en ære.
Han får ordre om å holde Carentan til siste mann.
For å forberede det amerikanske angrepet,
plasserer han fallskjermjegerne sine raskt i forsvarslinjen i utkanten,
for å finne sannsynlige angrepsruter.
Von der Heydte får hjelp av de oversvømte åkrene mot nordvest,
som tvinger angriperne ut på en vei koblet av fire broer på rad.
I den retningen rykker
oberstløytnant Robert Cole, kommandør i tredje bataljon,
og USAs 502. fallskjerminfanteriregiment frem.
Han angripes umiddelbart
når han leder soldater fra luftforsvaret mot Carentan 10. juni.
Robert Cole kom fra Texas.
Han var uteksaminert fra USAs militærakademi
West Point i 1939.
Han er ganske ung i 1944.
Sent i 20-årene har han kommando over en bataljon.
Så det er et utrolig stort ansvar for en ung mann.
Cole oppdager at tyskere ødela den andre broen da de trakk seg tilbake.
De amerikanske kampingeniørene som skal erstatte den,
ble drevet vekk av tysk artilleri før de kunne begynne byggingen.
Cole blir sint av forsinkelsen. Han tar med noen menn og proviant
og begynner å jobbe med en hjemmelaget gangbro.
Han bruker to-tre timer og gjør det så å si selv med den lille gruppen.
Her kan vi også se den selvsikre,
handlekraftige lederstilen til Cole.
Jeg tror også det skyldes
at Cole er ganske ung som bataljonleder
og har en ungdoms dynamikk.
Én om gangen! Kom ned! Kom igjen!
Fallskjermsoldatene krysser, en etter en.
Tyske våpen har dem i siktet, blant dem en 88 som fyrer av nedi veien.
Oversvømte åkre på begge sider betyr at soldatene må holde seg på veien.
De fortsetter fremmarsjen og passerer bro nummer tre.
På den andre siden av elven Madeleine blir Coles menn beskutt.
De kom seg ikke gjennom et C-element.
C-elementer var forsvarsverk som ble bygget på 1930-tallet for
å forsvare den belgiske fronten.
Det er en stor metallstruktur på størrelse med en låvedør.
De ble koblet sammen og utgjorde en gigantisk mur.
De ble tatt av tyskerne i 1940,
og så brukt til å forsvare Normandie-kysten.
De ble brukt som enkeltstående hindere, til å blokkere veier
eller murer eller andre hindringer.
C-elementene får Coles fallskjermjegere til å samles.
De blir sårbare for artilleriet, som ser dem godt.
Kuler flyr overalt mens de tar metallet fra hverandre.
Til slutt skaper de en åpning.
Forestill deg en bataljon med over 700 mann
på vei gjennom et C-element,
en etter en, mann for mann, og alle sammen gjør dette.
Det vil ta dem timevis å krysse.
Med en ødelagt bro bak seg, må Cole ha mennene sine i bevegelse.
Retrett er ikke et alternativ.
Oberstløytnant Robert Cole flytter seg fra soldat til soldat.
Tredje bataljon i 502. fallskjerm-infanteriregiment
skal dekke de fremrykkende kameratene sine.
De har rotet seg inn i det som
en senere generasjon vil kalle en dødelig trakt,
langs veien, gjennom C-elementene,
hvor klynger av folk manøvrerer seg gjennom.
Under hans ledelse sikter fallskjermjegerne mot hekkene
på den borteste bredden med håndvåpen og bazookaild.
Men det er ikke nok.
Artillerioffiseren kaptein St. Julien Rosemond
tilkaller artilleri bakfra
for å dekke bataljonen enda mer.
Kom igjen!
Mørket faller på.
Fallskjermjegere fortsetter å gå en av gangen
gjennom åpningen ved C-elementet.
Plutselig åpner et nytt tysk maskingevær ild
fra sumpen ved den smale veien.
Kryssilden er en dødelig trussel.
Menig Hans Brandt vasser ut i vannet
for å stoppe maskingeværet med en granat.
Enda en fallskjermsoldat følger like bak.
Men idet Brandt går inn i myra,
kommer et tysk stupbombefly over veien.
En av bombene
fra det tyske flyet slår den amerikanske menige bevisstløs.
Luftwaffe prøvde å angripe allierte styrker på Normandies strender,
men allierte jagerfly fikk dem vanligvis vekk.
Det var uvanlig at amerikanske soldater ble presset
av Luftwaffe-jagerfly de første dagene i Normandie.
Når Brandt våkner,
fortsetter et annet tysk fly angrepet langs veien.
Han oppdager at partneren, som fortsatt er bevisstløs,
har sklidd ut i vannet.
Brandt henter ham og får ham tilbake til feltlegen.
Etterpå ligger døde og skadde strødd ut over veien.
Angrepet dreper eller skader 30 fallskjermjegere fra I-kompaniet.
Jeg synes det er et mirakel at det ikke gikk verre.
Grunnen var at tyskerne ikke hadde flere fly.
De vandrende sårede blir bårebærere.
Den virkelige kampen har ikke begynt, men han har 20-25 prosent færre mann.
Ikke noen gunstig måte å gå inn i et slag på.
Cole bestemmer at de må fortsette med de tre gjenværende kompaniene.
Coles tredje bataljon har fått i oppgave å angripe den franske byen
Carentan, med mål om å koble brohodene ved Utah og Omaha.
Bataljonen går langs en smal vei.
Én etter én passerer de gjennom et C-element som blokkerer bro fire.
Cole og noen andre undersøker den andre siden av Madeleine-elva.
I morgenlyset
nærmer menig Albert Dieter seg en hekk som går rundt en gård.
Uten advarsel lander ild fra tyske rifler,
maskingevær og granater rundt Dieter og fallskjermjegerne bak ham.
Dieters venstre arm blir revet i stykker av salven.
Andre bak ham blir også truffet.
Cole ringer liaisonoffiseren, kaptein St. Julien Rosemond,
og ber om å få skyte ned artilleri.
Til slutt hamrer amerikansk løs mot mistenkte tyske stillinger.
Men fiendens ild er fremdeles sterk, kanskje sterkere.
Tyskerne forstår raskt at de allierte er dem overlegne.
Hvordan reagerer de på det?
De bemannet første frontlinje veldig tynt.
Om de allierte bombarderer tyske linjer, blir det relativt få tap.
Dermed kan amerikansk artilleri treffe feil mål.
Fiendens ild kommer fra lenger bak.
Nå som folkene hans er fanget, må Cole bestemme seg.
Skal han fortsette fremover eller trekke seg tilbake og omgruppere?
Oberstløytnant Robert Cole
vet de bare vil lage en flaskehals ved C-elementet
om han trekker seg tilbake.
Han er faktisk mellom barken og veden.
For om de blir der de er,
er de selvsagt sårbare langs veien.
Motstanden foran deg er stor.
Men fra Coles ståsted er det ingen vits i å bli der.
Han flyttet bataljonen til dette oppdraget.
Han føler at det ikke er noe annet valg enn å angripe.
Cole bestemmer seg for å ta et gårdshus
som har vært målet for kraftig tysk ild.
Med mennene strukket ut langs veien
skal de krysse det 200 meter lange jordet i røyk.
Fest bajonett!
Han ber sin ledende offiser om å gjøre klart til bajonettangrep.
Bajonettangrep er en klassisk kamptaktikk.
Bajonett er en militærkniv. Vanligvis, hvis den brukes i kamp,
er bajonetten festet foran på våpenet.
Målet er å kutte ned i vevet og skade indre organer.
Slik brutalitet er vanskelig for de fleste.
Bajonettrening er en måte å herde sivile på
for å venne seg til å drepe fiendens soldater.
Én ting å skyte på en fiendtlig soldat.
Det er noe annet å angripe dem ansikt til ansikt med kniv.
I krig betyr ordren "fest bajonett" nesten alltid desperasjon.
Det var ikke vanlig for infanteriet å bruke bajonett
i Normandie under andre verdenskrig, men det var blant eliteenheter.
Fallskjermenheter og rangerenheter brukte av og til bajonett i angrep
for å skremme fienden.
Cole lar også sin kontakt i artilleriet
slippe ut røyk for å skjule fremmarsjen.
Nå slår adrenalinet inn
i det soldatene anser som hovedangrepet.
De venter på å komme i gang med en blanding
av spenning, engstelse og frykt.
Han er fornøyd med røykteppet
og ber Rosemond om å omdirigere artilleriilden forbi gårdshuset.
Cole starter bajonettangrepet med fløyten
og griper sin Colt .45.
Halvveis over ser han seg tilbake. Han blir trist av det han ser.
Fra Coles synspunkt er dette øyeblikket å angripe.
Han har pistolen og overmotet klart.
Han tror hele bataljonen er der med ham,
men det er bare noen få mann.
De fleste hadde ikke hørt angrepsordren.
"Gikk de fremover nå?"
"Hva skjer? Skal vi angripe eller ikke?"
Det så patetisk ut for dem.
Mens tyske kuler klipper gresset rundt Cole, synker beskjeden inn.
"Vi skal visst følge etter ham."
"Greit. Han vet vel hva han gjør."
Så på denne måten begynner et av de mest legendariske øyeblikkene
i hele det amerikanske flyvåpenets historie.
Selv når angrepet fortsetter, følger mennene hans hverandre i en linje.
De har kommet ned veien, på én rekke.
De må spre seg mer horisontalt
for å angripe, og det er lettere sagt enn gjort.
De går over til det. Stort sett følger de etter den foran.
Cole vifter med armene og sørger for at de sprer seg.
De feiltolker signalet og legger seg ned på bakken.
Cole må få dem i gang. Han kommer tilbake.
Han skyter mot tyskerne og sier:
"Vet ikke hva jeg skyter på, men jeg må gå hit."
Han ser ut som en gal mann, ute i åpent lende,
skyter på fienden mens han vil inspirere.
Jeg tror det er for å få litt mer action,
til å støtte Cole og sørge for at denne gale bataljonssjefen
ikke blir drept alene der ute.
Endelig bygger det seg opp.
Selv når fallskjermjegere blir truffet,
er Cole nær gårdshuset, som er målet deres.
I full fart havner han i en grøft med vann.
Når angrepet fortsetter,
er oberstløytnant Robert Cole uskadd etter badet i grøften.
Men artilleriets radiooperatør havner også i vannet.
Andre fallskjermjegere drar forbi dem mot gården.
Noen avleder for å klargjøre bygningen.
Sekondløytnant Edward Provost leder en annen gruppe
i utkanten av eiendommen.
Men han blir beskutt med maskingevær fra en skjult skyttergrav.
Flere av mennene hans er skutt.
Men Provost og fire andre nærmer seg skyttergraven
med skuddlinjer mot gården.
Teknisk menig James Brune trekker ut splinten på en granat
og kaster den over hekken.
Hekker er en naturlig forsvarsstruktur.
Vanligvis omgir de alle fire sidene av et jorde
for å beskytte jordene mot sterke kystvinder.
Så disse hekkene ble bygget opp gjennom århundrer.
De er veldig store. De kan være to-tre meter høye.
Kombinasjoner av stein og jord.
Hekkene kan være så tykke at de beskytter mot våpen, også tanks.
De skaper utallige små slagmarker som punkterer store angrep.
Tyskerne har hatt god tid til å forberede seg.
De har trent i månedsvis i disse hekkene, i bocage .
I hvert hjørne av hekken kan det være et tysk maskingevær,
De kan også flytte soldatene og skjule dem, og det
blir vanskelig for amerikanerne å gå videre.
Ofte blir fienden oppdaget først når det er for sent.
Heldigvis hindrer granaten som James Brune kastet over hekken
tyske soldater i å innta stillingene.
Provost mener at han må spare på kulene.
Det sier han til soldatene. Stikk dem
med bajonetter heller enn å skyte dem.
Det er en helt spesiell ordre i moderne krigføring.
Med bajonettangrep
sikrer oberstløytnant Robert Cole seg målet.
Gården er sikret.
Bataljonen setter raskt opp kommandopost der.
Med fotfeste på sørsiden av Madeleine-elven
håper Coles menn å fortsette angrepet mot Carentan.
Så tidlig som 7. juni har Eisenhower selv beordret
angrepet for å tette hullet mellom strendene Omaha og Utah.
Carentan er nøkkelen.
Fra byen setter major Friedrich von der Heydte
fallskjermjegerne i posisjon mot
det kommende amerikanske angrepet.
Ordren er å forsvare til siste mann.
I mellomtiden nærmer 17. SS-Panzerdivisjon seg Carentan.
Stridsvognstyrken i Carentan er forsinket,
for tyskerne kan bare flytte troppene sine om natten.
Om dagen er himmelen full av allierte fly.
10. juni er også nye forsyninger forhindret.
Det tyske forsvaret er ganske kaotisk.
Det er vanskelig å få inn forsterkninger og forsyninger,
så tyskerne går tom for ammunisjon.
Likevel følger von der Heydte standard militærdoktrine
og beordrer motangrep
før amerikanerne kan konsolidere sin stilling.
Når de sikrer området rundt gården,
møter sekondløytnant Edward Provost flere tyskere.
I kampene prøver han å dra ut splinten av en granat.
Han blir truffet av en tysk kule.
Løytnanten gjør retrett til kommandoposten på gården.
På gårdsplassen beveger Cole seg mellom soldatene.
En provisorisk hjelpestasjon
behandler skadde amerikanere
som renner inn på gårdsplassen fra slaget.
I vanlig kamp hadde Cole en kommandopost bak linjene.
Legene gjorde det de skulle der.
Men her er han spydspissen
sammen med hvem som enn var sammen med ham.
Det er få leger, men det er sårede.
Uten skikkelig utstyr må Cole improvisere.
Han bruker et øksehåndtak for å spjelke et brukket ben.
Cole ser opp på en ung menig som tar av støvelen sin.
Det Cole vil vise ham, er hvor sårbar han er,
om hvordan han burde flytte seg til en bedre posisjon.
Kom deg vekk herfra!
Den unge soldaten avfeier Coles bekymringer
og fortsetter å behandle det lille såret.
Akkurat da treffer en tysk kule den uforsiktige fallskjermsoldaten.
Tyskerne visste hvilke bygninger
som trolig var en kommandopost eller hvor amerikanerne ville samles.
De hadde gjort mye av det samme selv.
Det er et ganske åpenbart mål.
Idet tyskerne nærmer seg,
har Cole stort behov for sitt eget presise artilleri
for å stoppe det tyske motangrepet.
Kommunikasjon er viktig.
Men deres liaisonoffiser
får ikke brukt radioen sin etter at den falt i vannet samme dag.
Han kan ikke oppdatere baktroppen.
Du vil gi dem grunnleggende oversikt over hvor du er
så de kan skyte forbi deg til et sted de vet du ikke er.
Heldigvis blir, like før tolv,
bryter forsyninger gjennom til gårdshuset, med en ny radio.
Men den må settes opp.
Rosemond har to valg.
Gjøre prosedyren for å finne rett frekvens på det nye settet.
Eller bytte krystaller fra den gamle radioen
så de passer til frekvensen til artilleribatteriene.
Han forstår at tiden er knapp, så på en måte
gjenbruker han delene til en radio
som han tror vil fungere.
Amerikanske forsvarsposisjoner rundt gårdshuset faller sammen.
Under skuddvekslingen blir sersjant William Grant truffet i armen
og trekker seg tilbake for førstehjelp.
Folkene hans ser ikke at han blir truffet.
De ser at han løper tilbake.
For dem betyr det "Vi trekker oss tilbake",
og ingen vil være igjen.
Retrett!
Andre fallskjermjegere blir med og drar mot broen.
Cole ser det ikke, men han merker at noe er galt.
Han vet hvor hardt de kjempet og at de har hatt en tøff natt.
Det mest sannsynlige er at
de er slitne og kanskje tomme for ammunisjon.
Da havner de på feil side av ligningen i overlegenhet.
Det går nok opp for ham
at han begynner å miste kontrollen over kampene.
Det er aldri en god følelse.
- Rosemond! - Cole krever mer artilleristøtte.
Rosemond fortsetter å arbeide på radioen.
Kom igjen!
Imens trekker noen amerikanske fallskjermjegere seg tilbake.
Det strømmer på med menn som roper "trekk tilbake" på vei mot broen.
Alt peker mot et nederlag.
Mens Rosemond jobber med krystallene til den nye radioen,
får Cole en beskjed fra regimentet.
Ordren er å slutte å skyte.
Grupper av amerikanske fallskjerm- jegere trekker seg tilbake.
En amerikansk jeep med Røde Kors-flagg nærmer seg Carentan.
Generalmajor Maxwell Taylor, kommandør i 101. luftbårne divisjon,
sender bud til major von der Heydte sammen med to tyske krigsfanger.
Von der Heydte forsvarer den franske byen Carentan,
som amerikanerne vil ta for å forbinde Utah og Omaha-strendene.
Dette betyr ikke at amerikanerne overgir seg.
I stedet tilbyr de den tyske majoren en ærefull kapitulasjon
for å redde livet til mennene sine og sivile i Carentan.
Von der Heydte sier nei.
Han overgir seg ikke.
Som tysk offiser på den tiden strider det mot plikten hans.
Det er også farlig for ham, for karrieren og familien.
Når von der Heydte mottar tilbudet om å kapitulere, svarer han bare:
"Ville du kapitulert i samme situasjon?"
Fra et tysk synspunkt er det ganske absurd.
Kampen om byen har egentlig akkurat begynt.
Det er nesten som noen skulle satt en fot i døren din og sagt:
"Når skal du gi meg huset ditt?"
Pausen i kampene gjør at amerikanerne får stabilisert linjen.
Hovedenheten deres er i krise. De er ikke så godt utstyrt.
En slik våpenhvile vil sannsynligvis være mer til hjelp
for dem enn tyskerne.
Von der Heydte utnytter også våpenhvilen.
Tyske artilleriobservatører bruker muligheten til å komme nærmere
den amerikanske kommandoposten.
De kan nå oppdatere hverandre på radio.
Så snart våpenhvilen går ut,
beordrer Von der Heydte store angrep mot de amerikanske stillingene.
Von der Heydte gjør det nesten alle kommandører
ville gjort i samme situasjon under våpenhvile.
Han omorganiserer mennene sine og styrker posisjonen deres
med budskapet "vi skal ingen steder."
Men amerikanerne har sin egen artilleriobservatør på nett igjen.
Rosemond bruker sin nye radio
for å overføre oppdaterte mål til de amerikanske batteriene.
Men hekkene betyr at han ikke kan bekrefte hvor artilleriet lander.
Her kan han få et inntrykk av hvor eksplosjoner inntreffer
av smell, eller av røyk her og der.
Men det er langtfra like bra som å se dem med egne øyne.
Han setter sin lit til lyd. Det er veldig problematisk
når man er i kamp
og store mengder skudd fyres av fra våpen.
Tyskerne beveger seg langs trelinjen
før de beveger seg til flanken på innsiden av en hekk.
De har kommet seg inn under dekke av amerikansk
artilleri og er usynlige, helt til de begynner å skyte.
Mens behovet for å støtte artilleriilden øker,
- får Rosemond enda et slag. - Hva sa jeg?
Tyskerne har blokkert radioen hans.
Radiokommunikasjonen er blokkert.
Så nå må han finne en vei rundt det.
Det er bare nok en hodepine.
I dette tilfellet kan den være dødelig.
Så det er svært viktig
at radioene begynner å virke.
Når fallskjermjegerne nærmer seg, går amerikanerne tom for ammunisjon.
Uten forsyninger blir det umulig å stanse angrepet.
Kommandoposten i gårdshuset ligger i sørenden av en lang, smal vei.
Den er knyttet sammen av broer og blokkert av et C-element.
Det er så godt som umulig å frakte ammunisjon frem i kjøretøy.
Veien er fortsatt et farlig sted. Tyskerne kan sikte på den.
Sårede soldater blokkerer også ruten.
Også de som løper med ammunisjon sliter med å komme videre.
De vil bruke trafikkorken langs grøftene til sin fordel.
De lager et menneskelig samlebånd.
Køer med sårede venter på å slippe ut,
folk gjemmer seg, hva enn det er.
Så de sender ammunisjonen
i retning av det de vet er frontlinjen.
Nok en gang er dette improvisert.
Ammoesker og belter sendes gjennom hundrevis av hender
for å forsyne amerikanernes viktigste motstandslinje.
Major Friedrich von der Heydte
i 6. fallskjermjegerregiment
har også slike utfordringer.
Cole ser det ikke, men von der Heydte går tom for ammunisjon.
For ham er kryssilden et slags siste forsøk på å holde amerikanerne unna.
Von der Heydte setter alt han har inn på motangrepet.
Under voldsomt press
bukker Coles menn under etter bølgene av intens fiendeild.
Den amerikanske forsvarslinken gir etter, og tyskerne kommer nærmere.
Oberstløytnant Robert Cole går sammen med liaisonoffiseren.
Mennene kan høre og se en endring.
Senere beskrev Cole det som "dødens ralling".
"Dødens ralling" er et sterkt uttrykk.
Det er nok det samme som dødsralling.
Slik som skjer når noen dør.
Med det mener han: "Enheten min dør hvis dette fortsetter mye lenger."
Cole tror linjen hans er brutt.
Han må forberede retretten.
Rosemond er fortsatt målbevisst.
Får han kontakt med artilleribatteriene,
vil amerikanernes slagkraft kunne stoppe tyskernes angrep.
Radioen er blokkert og han endrer frekvenser
i håp om å få ut budskapet.
Radioene var upålitelige under andre verdenskrig.
Tyskerne vet hvilken frekvens USA bruker.
De bruker støysendere
som ofte bare er en radio skrudd på akkurat den kanalen
og alt som kringkastes, er støy.
Hører du meg? Vi er gjennom!
Kaptein Rosemond kommer endelig gjennom på en annen kanal.
Han ber om sperreild farlig nær gården.
Ber du om ild rettet mot posisjonen din,
noe som i militære kretser kalles "fare nær",
betyr det at du er villig til å godta noen ofre
for å redde den store enheten og stanse fiendens angrep
og ødelegge tyskerne her.
Men artillerioffiseren sier at de ikke har ammunisjon.
Rosemond er tom for alternativer.
Han trenger at offiseren finner noe å skyte på tyskerne med.
Cole forbereder seg på verst tenkelige utfall.
Han tror han må la de sårede bli igjen
for tyskernes skyld.
Det sier noe om hvor desperat han oppfattet situasjonen som
hvis han var villig til å forlate sårede.
Så dette var siste alternativ, men han tenkte faktisk på det.
Heldigvis får batteriene endelig forsyninger.
De amerikanske våpnene fyrer løs, alle sammen.
Der Rosemond tidligere hadde støtte fra to bataljoner med artilleri,
er nå alle utstyrt med våpen.
Alle tilgjengelige våpen brukes som støtte i dette slaget.
Det viser at situasjonen er desperat.
Med et svært viktig mål.
Artilleriets sperreild knuser de tyske angriperne.
Dessverre er bombardementet så nær gårdshuset
at det mest sannsynlig treffer noen amerikanske forsvarere også.
Men stort sett alle som var der, sa senere at det var
nødvendig å gjøre det på den måten.
Som de sa: "Vi mistet gode menn, men vi trengte sperreilden."
Major von der Heydte trekker seg tilbake til sørvest i Carentan
for en siste skanse.
Han vet at han går tom for ammunisjon. Han led store tap.
Han bestemmer seg for å gjøre det enhver ansvarlig kommandør ville gjort
i en lignende situasjon.
Han gir ordre om retrett.
Coles menn har vunnet dagen, men til en høy pris.
Omfanget av tap er svimlende. Du starter med 700 mann.
Når kampene er over, er det 132 igjen.
Tredje bataljon, 502., Coles bataljon,
er nesten ikke kampdyktige
i resten av slaget i Normandie.
Men de har åpnet døren for Carentan.
Von der Heydte holder ut i seks dager, men uten ammunisjon
kan han ikke vente på SS-forsterkninger lenger.
Han beordrer retrett. Amerikanerne beleirer den viktige byen.
For SS er von der Heydte
syndebukken for nederlaget i Carentan.
Men von der Heydte dekkes av seniorhæren og paraoffiserer
så han ikke blir stilt for krigsrett.
Tvert imot får han kallenavnet "Løven fra Carentan".
Kaptein St. Julien Rosemond blir tildelt tjenestekorset
for å stadig rykke frem i møtet med fiendens ild
for å holde posisjonen til artilleriet.
Oberstløytnant Robert Cole blir hedret for sin heroiske kamp.
Kom igjen!
På vei over jordet ble vi eksponert for disse mennene
i hekkene her, hele tiden.
De hadde oss på kornet.
Vi måtte ut i åpent lende
så raskt som mulig og inn blant dem.
Han får den høyeste utmerkelsen for militære: Æresmedaljen.
Cole ble drept av en snikskytter
under Operasjon Market Garden før han fikk beskjeden.
Når Carentan er tatt, kommer amerikanerne fra strendene
i Normandie og konsoliderer de alliertes fremgang.
Men forsinkelsen gjør at tyske forsterkninger nærmer seg strendene.
De allierte har sterke motstandere overalt på fransk jord.
Krigen i Europa skal rase i nesten 11 måneder til.
Tekst: Ingrid Sande Larsen