La scurt timp după Ziua Z,
cartierul general al unui batalion de aviaţie american
este atacat de unităţile germane Fallschirmjäger.
Când ofiţerul de legătură vrea să cheme tunurile americane
pentru a le respinge, el descoperă că germanii îi blocaseră radioul.
Pe 6 iunie 1944,
Aliaţii au debarcat în Normandia pentru a deschide frontul de vest.
Dar fanaticii nazişti continuă să lupte pentru supravieţuire.
Ziua Z a fost o luptă.
Mai au de câştigat războiul.
ULTIMA BĂTĂLIE A LUI HITLER
DIGUL UCIGAŞ
7 iunie 1944. Normandia, Franţa.
Focurile de armă străbat străzile din Vierville-sur-Mer, un orăşel
situat pe o faleză, deasupra plajei Omaha .
Soldaţii americani şi germani luptă pentru control.
Nu doar al ţărmului,
ci şi pentru cel al unei autostrăzi care duce la Paris.
Germanii trebuie să oprească avansarea trupelor americane
după debarcarea din Ziua Z, cu o zi înainte.
În luptele din casă în casă, o patrulă de genişti
găseşte un ofiţer american mort cu o servietă legată de încheietură.
Conţine documente.
Când ofiţerul german inspectează conţinutul servietei,
îşi dă seama rapid că este ceva foarte important.
Sunt părţi din planurile Aliaţilor care anunţă o invazie mai mare.
Deţine planurile operaţionale ale celor cinci corpuri americane.
FRANŢA
În urmă cu 24 de ore, Aliaţii au debarcat în Normandia.
Luptă cu disperare să-şi asigure capurile de pod şi să avanseze.
Germanii de pe coastă observă amploarea debarcărilor.
Dar Hitler nu e convins pe deplin.
Comandamentul Führerului e îngrijorat că debarcările din Normandia
nu sunt marea invazie,
că ar putea fi o altă invazie care ar veni
din Calais, mai în nord.
Dar conţinutul servietei e incontestabil: e atacul principal.
Ofiţerii de informaţii germani înţeleg că asta e mană cerească.
Acum aveau planurile Aliaţilor pentru Ziua Z plus 17.
Asta le permitea să-şi modifice planurile,
pentru a împiedica avansarea SUA.
Înaintarea lor se bazează pe întărirea capetelor de pod Utah şi Omaha.
Pentru asta, americanii trebuie să cucerească Carentan.
Aflat pe continent, Carentan are podurile,
autostrăzile şi căile ferate care pot facilita intrarea tancurilor
şi a oamenilor în Franţa.
Datorită valorii sale strategice,
mult înainte de debarcare,
germanii au inundat o zonă din nord-vest pentru a proteja oraşul.
Pe baza documentelor capturate,
comandamentul german trimite Regimentul 6 Fallschirmjäger
să apere Carentan.
Acest regiment
e singurul regiment al diviziei care e gata de luptă.
E bine instruit, bine condus.
Are mulţi veterani şi e considerat o forţă de încredere.
Un punct forte vine de la un lider de top.
Friedrich von der Heydte e un ofiţer cu o carieră militară distinsă.
Iniţial a fost pro-nazist,
dar a devenit sceptic în anii dinaintea bătăliei din Normandia.
Totuşi, e un ofiţer de onoare
şi i s-a ordonat să apere Carentan cu orice preţ.
Pregătindu-se pentru atacul american,
El îşi instalează rapid paraşutiştii într-o linie defensivă la periferie,
pentru a ţinti posibilele căi de apropiere.
Von der Heydte e ajutat de câmpurile inundate din nord-vest,
care împing atacatorii spre un dig legat de patru poduri.
Avansând din acea direcţie,
locotenent colonelul Robert Cole, comandant al Batalionului 3,
Regimentul American 502 de Infanterie Paraşutişti
este atacat imediat
în timp ce-şi conduce trupele spre Carentan pe 10 iunie.
Robert Cole e din Texas.
A absolvit Academia Militară a SUA
în promoţia din 1939, West Point.
În 1944 era foarte tânăr.
Nu are nici 30 de ani şi comandă un batalion.
Răspunderea e foarte mare pentru un tânăr.
Cole descoperă că germanii distruseseră al doilea pod.
Geniştii americani însărcinaţi să-l înlocuiască
au fost alungaţi de artileria germană înainte să înceapă construcţia.
Înfuriat de întârziere, Cole ia oameni şi provizii
şi începe să lucreze la un pod mobil.
Petrece cam două-trei ore făcând asta,
mai mult sau mai puţin singur, cu acest grup mic.
Se poate deci vedea
că Robert Cole era un lider implicat.
Cred că asta se datorează
faptului că era un comandant de batalion tânăr,
caracterizat de un dinamism specific tinereţii.
Pe rând ! Coborâţi ! Duceţi-vă !
Paraşutiştii încep să traverseze unul câte unul,
atacaţi de mitralierele germane, inclusiv una de calibru 88 mm.
Câmpurile inundate înseamnă că trupele trebuie să rămână pe drum.
Îşi continuă înaintarea şi traversează şi al treilea pod.
Oamenii lui Cole sunt atacaţi de pe malul opus al râului Madeleine.
Nu pot trece de o "poartă belgiană".
Poarta belgiană a fost un obstacol defensiv construit în 1930
pentru apărarea frontierelor.
E o structură metalică de mărimea unei uşi de hambar.
Erau legate între ele, formând un zid gigantic.
Au fost capturate de germani în 1940
şi au fost folosite la apărarea coastei normande.
Erau adesea folosite separat, pentru a bloca reţele de drumuri,
ziduri sau ca alte piedici.
Paraşutiştii lui Cole se îngrămădesc în faţa porţii belgiene,
şi devin vulnerabili în faţa artileriei.
În timp ce desprind metalul, gloanţele ricoşează sălbatic.
În cele din urmă, fac o breşă.
Imaginaţi-vă un batalion de 700 de soldaţi
trecând prin poarta belgiană
unul câte unul, individ cu individ.
Le va lua ore întregi să-l traverseze.
Podul din urma lor fiind avariat, Cole e nevoit să înainteze.
Retragerea nu e posibilă.
Robert Cole merge la fiecare soldat şi îndeamnă
cel de-al treilea batalion al Regimentului 502
să asigure foc de acoperire pentru camarazii lor care avansau.
S-au poziţionat
în ceea ce avea să fie numită o pâlnie fatală,
pe dig, prin porţile belgiene,
unde mănunchiuri de oameni se împing încercând să treacă.
Sub comanda lui, paraşutiştii ţintesc gardurile vii
de pe malul celălalt, cu arme de calibru mic şi bazooka.
Dar nu e suficient.
Ofiţerul de legătură cu artileria, căpitanul St Julien Rosemond,
cheamă artileria din spate
pentru a oferi acoperire suplimentară oamenilor din batalion.
Mişcă !
Pe măsură ce se întunecă,
paraşutiştii continuă să treacă unul câte unul
prin breşa din poarta belgiană.
Deodată, o altă mitralieră germană deschide focul
din mlaştina de lângă dig.
Focul încrucişat este o ameninţare letală.
Soldatul Hans Brandt intră în apă
pentru a elimina mitraliera cu o grenadă.
Un alt paraşutist îl urmează îndeaproape.
În timp ce Brandt intră în mlaştină,
un bombardier german pândeşte deasupra digului.
O bombă lansată
de avionul german l-a lăsat pe soldat inconştient.
Luftwaffe a încercat să-i atace pe aliaţi pe plajele din Normandia,
dar erau respinse de avioane de luptă aliate.
Era neobişnuit ca soldaţii americani să fie atacaţi
de Luftwaffe în primele zile ale campaniei din Normandia.
Când Brandt îşi revine,
un al doilea avion german continuă atacul de-a lungul digului.
Descoperă că partenerul său, care rămâne inconştient,
a alunecat în apă.
Brandt îl ridică şi îl duce înapoi pentru îngrijiri medicale.
Atacul a lăsat morţii şi răniţii împrăştiaţi de-a lungul digului.
Atacul scurt ucide sau răneşte 30 de paraşutişti din compania "I".
Din punctul meu de vedere, e un miracol că nu a fost mai rău.
Şi asta fiindcă germanii n-au avut mai multe avioane.
Răniţii ambulanţi devin brancardieri.
Nici n-a început adevărata luptă, dar regimentul s-a diminuat cu 20-25%.
Nu e un mod prielnic de a intra în luptă.
Cole decide că trebuie să continue cu celelalte trei companii rămase.
Al treilea batalion al lui Cole trebuia să atace oraşul francez
Carentan, pentru a conecta capetele de pod Utah şi Omaha.
Batalionul înaintează de-a lungul unui dig îngust,
trecând pe rând printr-o poartă care blochează podul patru.
Cole şi alţi câţiva investighează malul îndepărtat al râului Madeleine.
În zori,
soldatul Albert Dieter se apropie de un gard viu de lângă o fermă.
Din senin, puştile, mitralierele
şi mortarele germane îi atacă pe Dieter şi pe cei care-l urmează.
O salvă sfâşie braţul stâng a lui Dieter.
Şi cei din spatele lui sunt loviţi.
Cole îşi sună ofiţerul de legătură, pe St Julien Rosemond,
să aducă artileria.
În cele din urmă, artileria americană doboară poziţiile germane.
Dar focul inamic rămâne aprig, dacă nu chiar mai puternic.
Germanii înţeleg că puterea de foc a aliaţilor e copleşitoare.
Cum au reacţionat ?
Poziţionează foarte puţini soldaţi în prima linie.
Dacă Aliaţii îi bombardează, pierderile vor fi relativ reduse.
Asta înseamnă că artileria americană ar putea lovi ţintele greşite.
Focul inamic venea din spate.
Având trupele blocate, Cole trebuie să decidă:
să avanseze sau să se retragă şi să se regrupeze .
Comandantul batalionului 3, locotenent colonelul Robert Cole,
ştie că ar crea încă un blocaj la poarta belgiană
dacă s-ar retrage.
E un clişeu, dar se află între ciocan şi nicovală.
Dacă rămân unde sunt,
sunt vulnerabili de-a lungul digului.
Te aşteaptă o opoziţie semnificativă,
dar, din punctul lui de vedere, n-are rost să rămână acolo.
A avansat cu batalionul pentru această misiune,
aşa că simte că nu are altă opţiune decât să atace.
Cole decide să ocupe o fermă
din care germanii au tras intens asupra lor.
Cu trupele întinse de-a lungul drumului,
vor traversa câmpul de 213 m sub acoperirea fumului.
Puneţi baionetele !
Le spune oamenilor să se pregătească pentru atacul cu baionete.
Atacul cu baionete e o tactică clasică de luptă.
Baioneta e un cuţit militar. Dacă era folosită în luptă,
baioneta era ataşată de partea frontală a puştii.
Scopul e să să distrugă organele interne ale inamicului.
Dar o asemenea brutalitate e dificilă pentru oameni.
Antrenamentul cu baioneta e un mod de a întări civilii,
să-i pregătească pentru a ucide inamici.
Una e să tragi cu puşca într-un inamic.
Alta e să-l ataci cu cuţitul, faţă în faţă.
În luptă, ordinul de montare a baionetelor sugerează disperare.
Infanteria americană nu folosea baioneta
în Normandia, dar o foloseau unităţile de elită.
Unităţile de paraşutişti şi de rangeri montau uneori baionetele
pentru a intimida forţele inamice.
Cole a cerut ofiţerului de legătură cu artileria
să ordone lansarea fumului, pentru a le masca înaintarea.
Adrenalina intră acum în acţiune
în timp ce soldaţii se pregătesc pentru atacul principal.
Aştepţi să ataci, însoţit de acel amestec
de entuziasm, îngrijorare şi groază.
Mulţumit de perdeaua de fum,
îi cere lui Rosemond să redirecţioneze focul dincolo de fermă.
Cole lansează atacul la baionetă folosind fluierul
şi îşi scoate revolverul.
La mijlocul drumului, se uită înapoi. Ce vede îl îngrozeşte.
Cole consideră că e momentul să atace.
Are pistolul şi bravada pregătite.
S-a gândit că tot batalionul va fi acolo cu el,
dar sunt doar câţiva oameni.
Majoritatea nu auziseră ordinul de atac.
Se întrebau: "Au avansat ?
Ce s-a întâmplat aici ? Atacăm sau nu ?
Ce se întâmplă" ? Li s-a părut ceva jalnic.
În timp ce gloanţele germane taie iarba în jurul lui Cole, ei înţeleg.
"Cred că trebuie să-l urmăm".
"Bine. Cred că ştie ce face".
Deşi a pornit prost, unul dintre cele mai legendare momente din întreaga
istorie a paraşutiştilor americani începe chiar atunci.
Deşi atacul se înteţeşte, paraşutiştii merg în şir indian.
Au venit de pe dig. A fost avansul în şir indian.
Va trebui să te întinzi mai mult pe orizontală
pentru a ataca obiectivul, lucru dificil de făcut.
Trec la asta
şi tind să-l urmeze pe cel din faţa lor.
Cole le face semn să se distanţeze unul de celălalt.
Interpretează greşit semnalul şi se aruncă la pământ.
Cole trebuie să-i pună în mişcare. Se întoarce.
Trage cu pistolul spre nemţi şi zice:
"Nici nu ştiu în ce trag, dar ştiu că trebuie să merg acolo".
Arată ca un nebun, în câmp deschis,
care trage în inamic, încercând să inspire.
Cred că era nevoie de mai multă acţiune
pentru a-l ajuta pe Cole şi a-l împiedica pe acest comandant
să moară de unul singur.
În cele din urmă, avântul creşte.
Deşi paraşutiştii din jurul lui sunt loviţi,
Cole se apropie de ferma care e obiectivul lor.
Aflat în alergare, el plonjează într-un şanţ plin cu apă.
În timp ce atacul continuă,
Locotenent colonelul Cole scăpă nevătămat după ce a plonjat în şanţ.
Dar şi operatorul radio al ofiţerului de legătură cade în apă.
Alţi paraşutişti trec pe lângă ei spre fermă.
Unii deviază pentru a evacua clădirea.
Sublocotenentul Edward Provost conduce un alt grup
de-a lungul marginii proprietăţii.
Dar este surprins de tirul intens al unui cuib de mitralieră ascuns.
Mai mulţi oameni de-ai lui sunt împuşcaţi.
Dar Provost şi alţi patru se apropie de cuibul de mitralieră
care avea linii de tragere spre fermă.
Tehnicianul american James Brune trage acul grenadei
şi o aruncă peste gardul viu.
Gardurile vii sunt o structură defensivă naturală.
De obicei, acoperă cele patru laturi ale câmpului,
menite să protejeze câmpurile de vântul puternic de pe coastă.
Astfel, au fost construite de-a lungul secolelor.
şi sunt masive. Pot avea doi, trei metri înălţime.
Combinaţie de piatră şi pământ.
Gardul viu e atât de gros, încât e imun la arme şi la tancuri.
Creează câmpuri de luptă restrânse care anulează atacuri ample.
Germanii au avut mult timp să se pregătească.
S-au antrenat luni de zile în aceste garduri vii.
În fiecare colţ al gardului viu putea fi o mitralieră nemţească
şi îşi puteau deplasa soldaţii pe ascuns,
îngreunând înaintarea americanilor.
Adesea, prezenţa inamicului e detectată doar când e prea târziu.
Din fericire, grenada aruncată peste gardul viu de către James Brune
îi năuceşte pe soldaţii germani care ocupau poziţia.
Provost consideră că trebuie să conserve gloanţele.
Asta le spune oamenilor lui,
să-i atace cu baionetele, nu să tragă în ei.
Este ceva neobişnuit în lupta modernă.
Cu ajutorul atacului la baionetă,
locotenent colonelul Cole capturează obiectivul.
Ferma este securizată.
Batalionul îşi instalează rapid postul de comandă acolo.
Cu un avanpost pe malul râului Madeleine,
oamenii lui Cole speră să continue atacul spre Carentan.
Pe 7 iunie, Eisenhower însuşi
a ordonat unirea plajelor Omaha şi Utah.
Carentan este cheia.
Aflat în oraş, maiorul Friedrich von der Heydte
îşi pregăteşte trupele
pentru contraatacul american.
Are ordin să reziste până la ultimul om.
Între timp, a 17-a divizie SS Panzer înaintează încet spre Carentan.
Întăririle cu tancuri pentru Carentan întârzie,
deoarece germanii îşi pot muta trupele doar noaptea.
Ziua, cerul e plin de avioane aliate.
De-a lungul zilei de 10 iunie, şi reaprovizionarea rămâne blocată.
Reacţia germanilor era încă haotică.
E dificil să aducă întăriri şi să-şi aprovizioneze trupele
aşa că Germanii rămân fără muniţie.
Însă von der Heydte respectă doctrina militară germană
şi ordonă un contraatac
înainte ca americanii să-şi consolideze poziţia.
În timp ce asigură zona din jurul fermei,
sublocotenentul Edward Provost întâlneşte alţi germani.
În timpul luptei, încearcă să scoată cuiul de la o grenadă.
Dar e lovit de un glonţ german.
Sângerând, locotenentul se retrage la postul de comandă de la fermă.
În curte, Cole trece printre soldaţi.
A instalat o staţie de prim ajutor
unde tratează americanii răniţi
care vin în curte după luptă.
În mod normal, Cole ar avea un post de comandă departe de front.
Medicii şi-ar fi făcut treaba acolo.
În acest caz, el se afla în prima linie
alături de oricine se întâmpla să fie cu el.
Nu sunt mulţi medici, dar sunt răniţi.
Fără provizii, Cole improvizează.
Găseşte un mâner de târnăcop pentru a fixa un picior rupt.
Cole vede un tânăr soldat care îşi scoate bocancul.
Cole vrea să-i arate cât e de vulnerabil,
că ar trebui să se mute din calea pericolului.
E periculos ! Pleacă !
Tânărul soldat nu ia în seamă avertismentul lui Cole
şi continuă să-şi trateze rana minoră.
În acel moment, un glonţ german îl loveşte pe tânărul neglijent.
Germanii cunoşteau terenul, ştiau ce clădiri
ar putea fi un post de comandă
sau unde s-ar putea aduna americanii,
pentru că şi ei făcuseră cam acelaşi lucru.
E o ţintă evidentă.
Aflat în criză de timp,
Cole are nevoie de propria artilerie
ca să oprească contraatacul germanilor.
Comunicarea e esenţială.
Dar ofiţerul de legătură cu artileria
nu îşi poate folosi staţia radio după ce a căzut în apă.
Nu poate schimba bateriile .
Trebuie să le dai nişte indicaţii despre locul în care te afli
ca să poată trage dincolo de poziţia ta,
asupra inamicului.
Din fericire, înainte de prânz,
o sursă de aprovizionare ajunge la fermă, cu un radio nou.
Dar tot trebuie reglat.
Rosemond are două opţiuni:
să caute frecvenţa potrivită pentru noul radio
sau să pună cristalele de la vechiul radio
pentru a se potrivi cu frecvenţa bateriilor de artilerie.
Înţelege că timpul e esenţial,
şi reciclează componentele şi le pune într-un radio
care crede că va funcţiona.
Poziţiile defensive americane din jurul fermei încep să cedeze.
Sergentul William Grant este lovit în braţ în schimbul de focuri,
şi se retrage să primească primul ajutor.
Oamenii lui sunt cu ochii pe el, dar nu văd împuşcătura.
Îl văd doar cum fuge înapoi.
În mintea lor, înseamnă: "Ne retragem".
Nimeni nu vrea să rămână acolo.
Retragerea !
Alţi paraşutişti li se alătură şi se îndreaptă spre pod.
Cole nu vede mişcarea, dar simte că ceva nu e în regulă.
Ştie cât de mult au luptat.
Ştie că au avut o noapte grea
şi o explicaţie plauzibilă ar fi
că încep să rămână fără energie şi fără muniţie.
Aşa că pierd poziţia de superioritate în schimbul de focuri.
Probabil îşi dă seama
că începe să piardă controlul asupra luptei
şi nu e un sentiment deloc plăcut.
- Rosemond ! - Cole cere sprijinul artileriei.
Rosemond continuă să repare radioul.
Haide !
Între timp, cei câţiva paraşutişti în retragere
devin un val de oameni care aleargă înapoi spre pod.
Pare să fie o debandadă.
În timp ce Rosemond se străduieşte să transfere cristalele în noul radio,
Cole primeşte un mesaj de la comandament.
Le ordonă să înceteze focul.
În timp ce grupuri de paraşutişti se retrag spre pod,
un jeep american al Crucii Roşii se apropie de Carentan.
Maiorul General Maxwell Taylor trimite un emisar
maiorului von der Heydte,
însoţit de doi prizonieri germani.
Von der Heydte apără oraşul francez Carentan,
pe care americanii vor să-l captureze ca obiectiv strategic.
Americanii nu se predau.
În schimb, îi oferă maiorului german o capitulare onorabilă,
pentru a salva vieţile soldaţilor şi a civililor din Carentan.
Von der Heydte refuză.
Nu capitulează, fiindcă a capitula
este împotriva simţului datoriei ofiţerilor germani.
şi era şi un pericol pentru el, pentru cariera şi pentru familia sa.
Când von der Heydte primeşte oferta de a capitula, răspunde:
"Ai capitula în aceeaşi situaţie" ?
Din punctul de vedere al germanilor, părea absurd.
Lupta pentru oraş era abia la început.
E ca şi cum cineva ţi-ar băga un picior în uşă şi te-ar întreba:
"Când ai de gând să-mi predai casa" ?
Dar armistiţiul îi ajută pe americani să-şi stabilizeze linia.
Unitatea principală e în criză. Nu sunt bine aprovizionaţi.
Un astfel de armistiţiu îi va ajuta pe ei mai mult
decât pe germani.
Von der Heydte profită la rândul său de armistiţiu.
Germanii profită de ocazie pentru a se târî mai aproape
de postul de comandă american.
Acum pot transmite prin radio informaţii mai precise.
La expirarea armistiţiului,
von der Heydte ordonă bombardarea poziţiilor americane.
Von der Heydte procedează ca orice comandant
aflat în aceeaşi situaţie, în timpul armistiţiului.
Îşi reorganizează oamenii, le consolidează poziţia
cu mesajul: "Nu plecăm nicăieri".
Dar americanii aveau propriul observator de artilerie.
Rosemond foloseşte noul radio
pentru a transmite ţinte bateriilor americane.
Dar din cauza gardurilor vii, el nu poate confirma lovirea ţintelor.
În acest caz, şi-ar putea da seama unde au loc exploziile
în funcţie de deflagraţii sau surse răzleţe de fum.
Dar nu e deloc la fel de precis ca o confirmare vizuală.
Se bazează pe sunet, ceea ce e problematic
în contextul unei lupte
în care se descarcă destul de multe arme.
Germanii avansează folosind liziera
şi se strecoară pe flancul interior al gardului viu.
Au intrat sub bariera de artilerie americană,
invizibili pentru paraşutişti, până când au început să tragă.
Pe măsură ce creşte nevoia de sprijin din partea artileriei,
Rosemond primeşte veşti proaste.
Germanii i-au bruiat radioul.
Comunicaţiile erau întrerupte.
Acum va trebui să găseşti o altă soluţie.
E o durere de cap în plus
care, în cazul de faţă, ar putea fi fatală.
Aşa că e foarte important
ca radiourile să funcţioneze.
Cu inamicul apropiindu-se,
paraşutiştii rămân fără muniţie.
Fără provizii, le va fi imposibil să ţină piept atacului german.
Postul de comandă de la fermă se află la capătul sudic al unui dig lung,
legat de poduri şi blocat de o poartă belgiană.
Transportul proviziilor de muniţie este imposibil.
Digul este încă un loc periculos. Germanii încă îl pot ataca.
Soldaţii răniţi blochează calea.
Chiar şi indvizii care livrează muniţie înaintează cu dificultate.
Decid să folosească blocajul uman în avantajul lor.
Creează o bandă transportoare umană.
Sunt răniţi care aşteaptă să iasă,
oameni care se adăpostesc.
Aşa că dau muniţia din mână în mână,
spre poziţiile din prima linie.
Din nou, e ceva improvizat.
Cutii de muniţie şi curele trec prin sute de mâini
pentru aprovizionarea liniei de rezistenţă americane.
Maiorul Friedrich von der Heydte
din regimentul german Fallsrichrmjäger
se confruntă cu provocări similare.
Cole nu ştie, dar von der Heydte rămâne fără muniţie.
Pentru el, acest baraj era o ultimă încercare
de a-i opri pe americani.
Von der Heydte contraatacă cu toată forţa.
Sub presiunea crescândă,
oamenii lui Cole cad pradă valurilor intense de foc inamic.
Apărarea americană cedează, iar germanii se apropie şi mai mult.
Locotenent colonelul Cole se alătură ofiţerului de legătură cu artileria.
Cei doi aud şi văd o schimbare.
Mai târziu, Cole a descris-o ca pe o "ultimă suflare a luptei".
Termenul de "ultimă suflare" mi se pare sugestiv
pentru că seamănă cu "ultima suflare"
care are loc atunci când cineva moare.
Cu acest termen, el spune:
"Unitatea mea va muri dacă mai durează mult".
Cole crede că linia lui a fost pătrunsă.
Trebuie să înceapă pregătirile de retragere.
Rosemond rămâne hotărât.
Dacă ar putea contacta bateriile de artilerie,
puterea de foc americană ar ţine piept măcelului german.
Cu radioul încă bruiat, el continuă să schimbe frecvenţele,
sperând să-şi transmită mesajul.
În al Doilea Război Mondial, radiourile nu erau foarte fiabile.
Germanii ştiu frecvenţele americane
şi le bruiază
adesea cu radiouri reglate pe acelaşi canal
pe care transmit doar zgomot.
Recepţionaţi ? Domnule, ne aud !
Căpitanul Rosemond reuşeşte să ia legătura pe un alt canal.
Solicită un baraj periculos de aproape de fermă.
Dacă soliciţi foc asupra poziţiei tale,
ceea ce militarii numesc "periculos de aproape",
înseamnă că eşti dispus să rişti viaţa propriilor tăi soldaţi
pentru a salva unitatea, pentru a opri atacurile inamice
şi pentru a-i distruge pe germani.
Dar artileristul aflat pe fir îi spune că nu au muniţie.
Rosemond a rămas fără opţiuni.
Vrea ca ofiţerul să găsească ceva cu care să tragă în germani.
Cole se pregăteşte pentru ce e mai rău.
Crede că-şi va lăsa răniţii în urmă,
în grija germanilor.
Asta îţi spune cât de disperată considera el situaţia
dacă era dispus să-şi lase răniţii în urmă.
Deci, asta era ultima opţiune,
dar era una la care se gândea.
Printr-un noroc chior, bateriile au fost aprovizionate.
Toate tunurile americane au început să tragă.
Deşi Rosemond fusese ajutat iniţial de două batalioane de artilerie,
la acest apel au răspuns toate tunurile.
Cu toate tunurile din subordine care să sprijine această bătălie,
e clar că e o situaţie disperată.
Cu un obiectiv critic.
Barajul de artilerie distruge atacatorii germani.
Din păcate, barajul e atât de aproape de fermă,
încât e posibil să lovească şi câţiva apărători americani.
Dar aproape toţi cei care au fost acolo au spus mai târziu
că era necesar, că s-a procedat bine.
Au spus: "Am pierdut oameni buni, dar aveam nevoie de baraj".
Von der Heydte îşi cheamă oamenii la marginea oraşului Carentan
pentru o ultimă luptă.
Ştie că nu mai are muniţie. Suferise pierderi mari.
În cele din urmă, ia decizia responsabilă
într-o asemenea situaţie.
Ordonă trupelor să se retragă.
Oamenii lui Cole au câştigat, cu un preţ mare.
Amploarea pierderilor e uluitoare. La început ai 700 de oameni.
Până la finalul luptei, rămâi cu 132.
Batalionul lui Cole
a fost neutralizat aproape complet
pentru restul conflictului.
Dar au deschis calea spre Carentan.
Von der Heydte rezistă şase zile, dar fără muniţie,
nu mai poate aştepta întăririle SS.
Ordonă retragerea din oraş, iar americanii ocupă preţiosul centru.
Pentru SS, von der Heydte
e ţapul ispăşitor pentru înfrângerea de la Carentan.
Totuşi, von der Heydte e protejat de ofiţeri superiori,
ca să nu ajungă la curtea marţială.
În schimb, e poreclit "Leul din Carentan".
Căpitanul St Julien Rosemond este decorat
pentru eforturile în faţa focului inamic
de a-şi menţine poziţia şi de a dirija focul artileriei.
Locotenent colonelul Robert Cole e celebrat pentru lupta sa eroică.
Înainte !
"Traversând acest câmp, am fost expuşi acestor bărbaţi
aflaţi în tufişuri, tot timpul.
Eram mereu în vizorul lor.
Trebuia doar să traversăm terenul
cât mai repede şi să ajungem la ei.
Primeşte cea mai înaltă distincţie: "Medalia de onoare a Congresului".
Dar Cole e ucis de un lunetist
în Operaţiunea Market Garden înainte să primească de veste.
Ocuparea Carentan-ului permite americanilor să avanseze de pe plajele
din Normandia şi consolidează victoria Aliaţilor.
Dar întârzierea a permis şi avansul întăririlor germane.
Aliaţii vor trebui să lupte pentru fiecare petec de pământ.
Războiul din Europa va mai dura aproape 11 luni.
Traducerea: BEATRICE MARIA POPESCU