Inte långt efter Dagen D-
utsätts ett Airborne Division-högkvarter-
för en kraftig motattack från tyska Fallschirmjäger-enheter.
När artilleriofficeren försöker kalla in amerikanska vapen-
upptäcker han att tyskarna har blockerat hans radio.
Den 6 juni 1944-
de allierade landstiger i Normandie för att öppna västfronten.
Nazifanatiker fortsätter att slåss för sin överlevnad.
Dagen D var en strid.
De måste fortfarande vinna kriget.
Den 7 juni 1944, Normandie i Frankrike.
Skottlossning hörs på gatorna i staden Vierville-sur-Mer-
på klippan ovanför Omaha Beach-
när amerikanska och tyska soldater kämpar om kontroll.
Inte bara över stranden-
utan över tillgång till en motorväg som leder till Paris.
Tyskarna måste begränsa amerikanerna-
efter Dagen D-landstigningarna dagen innan.
I striden hittar en patrull ingenjörssoldater-
en död amerikansk officer med en fastkedjad portfölj.
Den innehåller dokument.
När den tyske officeren går igenom portföljens innehåll-
förstår han snabbt att det är extremt viktigt.
Den visar delar av deras planer och är en del av en större invasion.
Han har planerna för alla USA:s fem kårer.
FRANKRIKE
Ett dygn tidigare stormade de allierade Normandie.
De kämpar desperat för att säkra sina brohuvuden och ta sig vidare.
Tyskarna vid kusten ser hur omfattande landstigningarna är.
Men Hitler är inte helt övertygad.
Det finns en oro att landstigningen i Normandie-
inte är den stora invasionen-
att det kan komma en invasion till längre norrut i Calais.
Men innehållet i är obestridligt, det här är huvudanfallet.
De tyska underrättelseofficerarna förstår snabbt att det är en gudagåva.
De har nu de allierades planer för Dagen D och 17 dagar framåt.
Det gav dem en chans att ändra sina planer-
för att hindra USA:s framryckning.
Det hänger på att befästa brohuvudena i Utah och Omaha.
För att uppnå det måste amerikanerna inta Carentan.
Carentan ligger inåt land och har broar-
motorvägar och järnvägar för att låta stridsvagnar och män-
ta sig längre in i landet.
På grund av dess strategiska värde-
översvämmade tyskarna ett område långt innan landstigningarna.
Baserat på de beslagtagna dokumenten-
skickar det tyska befälet 6. Fallschirmjäger Regiment-
till Carentans försvar.
6. Fallschirmjäger Regiment var det enda stridsklara regementet.
Det är väl utbildat och lett.
Det har många veteraner och anses vara en pålitlig styrka.
En viktig styrka kommer från ledarskapet.
Friedrich von der Heydte har en lysande militär karriär.
I början var han pro-nazism-
men blev mer skeptisk under åren före slaget i Normandie.
Men han är en officer och han beordras att hålla Carentan.
Inför USA:s attack-
ställer han upp fallskärmsjägare i en försvarslinje-
för att fokusera på de troliga åtkomstpunkterna.
Von der Heydte får hjälp av de översvämmade fälten-
som tvingar anfallarna till en lång vägbank med fyra broar.
Överstelöjtnant Robert Cole, chef för tredje bataljonen-
av 502nd Infantry Regiment, hamnar genast under attack-
när han leder sina trupper mot Carentan den 10 juni.
Robert Cole kom från Texas.
Han tog examen från United States Military Academy-
på West Point 1939.
Han är rätt ung 1944.
Han är närmare 30 och leder en bataljon.
Det är ett otroligt stort ansvar för en ung kille.
Cole upptäcker att tyskarna har förstört den andra bron-
och att ingenjörssoldaterna som skulle ersätta den-
drevs bort av tyskt artilleri innan de kunde börja bygga.
Förargad över förseningen tar Cole män och förnödenheter-
och börjar jobba på en provisorisk gångbro.
Han tillbringar två till tre timmar på att göra det med en liten grupp.
Så Cole är en positiv, resolut ledare.
Jag tror att det kommer sig av att han är en ung bataljonschef-
och den ungdomliga dynamiken Cole har.
En åt gången! Kom igen!
Fallskärmsjägarna börjar ta sig över en efter en.
De beskjuts av tyska kanoner, inklusive en 8,8 cm FlaK-kanon.
De översvämmade fälten innebär att de måste hålla sig på vägen.
De fortsätter sin framryckning förbi bro tre.
När de korsar floden Madeleine blir de beskjutna från andra sidan-
när de inte lyckas ta sig förbi en belgisk grind.
Den belgiska grinden byggdes som ett försvarshinder från 30-talet-
för att försvara Belgien.
Det är en stor metallkonstruktion, stor som en stor ladudörr.
De satt ihop och bildade en gigantisk mur.
De beslagtogs av tyskarna 1940-
och användes i försvaret av Normandies kust.
De delades ofta upp och användes som vägspärrar-
väggar eller andra hinder.
Den belgiska grinden tvingar ihop Coles fallskärmsjägare-
och gör dem sårbara för artilleri.
När de bänder isär metallen rikoschetterar kulorna åt alla håll.
Till slut skapar de en lucka.
Tänk er en bataljon på 700 man som jobbar sig fram-
en efter en, man efter man, individ efter individ.
Det tar timmar för dem att ta sig över.
De har en skadad bro bakom sig så Cole måste fortsätta framåt.
Reträtt är inget alternativ.
Överstelöjtnant Robert Cole går från soldat till soldat-
för att få den tredje bataljonen av 502nd Infantry Regiment-
att ge täckeld åt sina framryckande kamrater.
De har hamnat i-
vad en senare generation kallar en dödlig tratt-
genom den belgiska grinden-
där klungor av människor försöker ta sig fram.
Fallskärmsjägarna beskjuter häckarna-
på andra sidan med handeldvapen och bazookor.
Men det räcker inte.
Artilleriofficeren kapten St. Julien Rosemond-
kallar in artilleriet bakom-
för att ge understöd till bataljonens män.
Rör på er!
När mörkret faller-
fortsätter fallskärmsjägare att skicka in personer-
genom öppningen i den belgiska grinden.
Plötsligt öppnar en annan tysk kulspruta eld-
från träsket bredvid brovägen.
Korselden utgör ett dödligt hot.
Menige Hans Brandt vadar ut i vattnet-
för att slå ut kulsprutan med en granat.
En annan fallskärmsjägare följer honom hack i häl.
Men när Brandt går in i träsket-
flyger ett tyskt störtbombflygplan ovanför brovägen.
En av bomberna från det tyska planet slår den menige medvetslös.
Luftwaffe försökte attackera de allierade på Normandies stränder-
men de bekämpades oftast av allierade soldater.
Det var ovanligt att amerikanarna blev beskjutna-
av Luftwaffe-plan under de första dagarna i Normandie.
När Brandt kvicknar till-
fortsätter ett andra tyskt plan anfallet längs brovägen.
Han upptäcker att hans medvetslösa partner-
har halkat ner i vattnet.
Brandt lyfter upp honom och tar honom att få läkarvård.
Efterdyningarna lämnar de döda och skadade utspridda på brovägen.
Attacken dödar eller skadar 30 fallskärmsjägare från kompaniet.
Det enda miraklet är att det inte var värre.
Skälet till det var nog att tyskarna inte hade fler plan.
De skadade blir bårbärare.
Den riktiga striden har inte börjat och han har redan avlägsnat 20-25 %.
Det är inget bra sätt att inleda en strid på.
Cole beslutar att de måste fortsätta med de tre återstående kompanierna.
Coles tredje bataljon ska anfalla staden Carentan-
-med målet att förena brohuvudena i Utah och Omaha.
Bataljonen avancerar längs en smal broväg-
-och går igenom en belgisk grind som blockerar bro fyra.
Cole och några andra undersöker den andra sidan av floden Madeleine.
I morgonljuset-
närmar sig menige Albert Dieter en häck som gränsar till en gård.
Utan förvarning landar eld från tyska gevär, kulsprutor-
och granater runt Dieter och fallskärmsjägarna.
Dieters vänstra arm strimlas sönder av salvan.
Andra bakom honom träffas också.
Cole kallar på sin artilleriofficer kapten St. Julien Rosemond-
för att slå ut artilleriet.
Till slut bombarderar amerikanarna de misstänkta tyska positionerna.
Men fiendeelden förblir våldsam, om inte kraftigare.
Tyskarna inser snabbt att eldkraften är överväldigande.
Hur reagerar de på det?
De bemannar frontlinjen glest-
så om de allierade bombarderar blir förlusterna låga.
Det kan betyda att amerikanarna träffar fel mål.
Fiendeelden kommer från längre bak.
Coles män sitter fast och han måste fatta ett beslut:
Att fortsätta framåt eller retirera och omgruppera.
Chefen för den tredje bataljonen, överstelöjtnant Robert Cole-
vet att de bara skulle skapa ännu en flaskhals-
om han beslutar att retirera.
Det är en klyscha, men han sitter i en svår sits.
Om de stannar där de är så är de sårbara längs brovägen.
De har mycket motstånd framför sig-
men ur Coles synvinkel är det ingen idé att stanna där.
Han har flyttat fram sin bataljon för det här uppdraget-
så han känner att han inte har nåt annat val än att attackera.
Cole beslutar sig för att inta en bondgård-
som har varit källan till kraftig tysk eldgivning.
Med sina män utsträckta längs vägen-
ska de korsa det 210 m långa rökfyllda fältet.
Fäst bajonetterna!
Han ber sin sekond att förbereda för bajonettanfall.
Bajonettanfall är en klassisk stridstaktik.
En bajonett är en militärkniv och om den används i strid-
sitter den fram på geväret.
Målet är att skada inre organ-
men sån brutalitet är svår för de flesta.
Bajonetträning är ett sätt att härda civila-
att vänja dem vid tanken på att döda fienden.
Det är en sak att skjuta med gevär.
Det är en annan att attackera öga mot öga med en kniv.
I strid är bajonetter nästan alltid ett tecken på desperation.
USA:s infanteri använde sällan bajonetten-
i Normandie under andra världskriget, men det var vanligt bland elitförband.
Fallskärmsjägar- och Ranger-enheter använde ibland bajonetter-
för att skrämma fienden.
Cole ber också sin artilleriofficer-
att släppa ner rök för att dölja deras framryckning.
Nu är det dags att dra igång-
det soldaterna uppfattar som huvudanfallet.
Man väntar på att börja, antagligen med en blandning-
av spänning, bävan och fruktan.
När han är nöjd med rökridån-
instruerar han Rosemond att omdirigera artillerielden.
Cole inleder bajonettanfallet med sin visselpipa-
och greppar sin Colt .45.
Halvvägs över vänder han sig om och hans hjärta sjunker.
Från Coles synvinkel är det dags att attackera.
Han har vapnet och övermodet redo.
Han tror att hela bataljonen ska vara där med honom-
men det är bara några killar.
De flesta hade inte hört ordern.
De tänkte: "Gick de bara?
Vad hände här? Ska vi anfalla eller inte?
Vad är det som händer?" Det såg patetiskt ut.
Tyska kulor träffar gräset runt Cole och budskapet sjunker in.
"Jag antar att vi ska följa efter honom.
Han vet säkert vad han gör."
På det här missgynnade sättet-
inleds ett av de mest legendariska ögonblicken-
i hela Airborne Divisions historia.
Till och med när elden blir värre följer hans män varandra på led.
De kom ner för brovägen i en fil.
Nu måste de sprida ut sig mer horisontellt-
och det är lättare sagt än gjort.
De övergår till det och de följer killen framför.
Cole viftar med armarna och ber dem sprida ut sig.
De misstolkar signalen och lägger sig ner.
Cole måste få fart på dem. Han vänder tillbaka.
Han skjuter mot tyskarna och tänker:
"Jag vet inte vad jag skjuter på men jag vet att jag ska hit."
Han ser ut som en galning där ute-
när han skjuter mot fienden.
Det gör att det blir lite mer action-
att gå ut och stötta Cole och se till att den galna chefen-
inte blir dödad där ute.
Äntligen får de upp farten.
Även när fallskärmsjägare runt honom träffas-
närmar sig Cole bondgården som är deras mål.
I full fart slänger han sig ner i ett vattenfyllt dike.
Anfallet fortsätter-
och överstelöjtnant Robert Cole är oskadd efter sitt dopp i diket.
Men artilleriofficerens radio landar också i vattnet.
Andra fallskärmsjägare tar sig förbi och rör sig mot gården.
Några vänder om för att rensa byggnaden.
Fänrik Edward Provost leder en annan grupp-
längs utkanten av egendomen...
...bara för att bli beskjutna från ett dolt maskingevärsnäste.
Flera av hans män blir skjutna-
men Provost och fyra andra närmar sig maskingevärsnästet-
med skottlinjer mot gården.
Technician Fifth Grade James Brune drar ut sprinten på en granat-
och kastar den över häcken.
Häckar är en naturlig försvarsstruktur.
Vanligtvis kantar de alla fyra sidor av ett fält-
avsedda att skydda åkrar mot hårda havsvindar.
Så häckarna hade vuxit under århundradena.
De var väldigt bastanta och kunde vara två, tre meter höga-
en kombination av sten och jord.
Häckarna kan vara så tjocka att de är immuna mot många vapen.
De skapar oräkneliga mindre slagfält som motverkar stora attacker.
Tyskarna har haft gott om tid att förbereda sig.
De har tränat bland häckarna i flera månader.
Det kan finnas en tysk kulspruta i varje hörn.
De kan också förflytta sina trupper i hemlighet-
så det är svårt för amerikanerna att avancera.
Ofta upptäcks fienden först när det är för sent.
Men granaten James Brunes kastade över häcken-
chockar de tyska soldaterna.
Provost anser att han måste spara på kulor.
Det är det han säger till sitt folk, att sticka istället för att skjuta.
Det är en ovanlig order i modern strid.
Bajonettanfallet leder till-
att överstelöjtnant Robert når sitt mål.
Gården är säkrad.
Bataljonen etablerar snabbt sin kommandocentral där.
Med fotfäste på södra sidan av floden Madeleine-
-hoppas Coles män kunna fortsätta mot Carentan.
Så tidigt som den 7 juni beordrar Eisenhower dem-
att minska avståndet mellan Omaha och Utah Beach.
Carentan är nyckeln.
Major Fredrich von der Heydte placerar ut sina trupper-
mot det kommande amerikanska anfallet.
Han har beordrats att stanna till siste man-
och 17. SS-Panzer-divisionen rullar långsamt mot Carentan.
Förstärkningen i Carentan är försenad-
eftersom tyskarna endast kan förflytta sina trupper på natten.
Dagtid är himlen full av allierade flygplan.
Under hela den 10 juni är det svårt att få in förnödenheter.
Det råder fortfarande kaos i den tyska responsen.
Det är svårt att få in förstärkningar och fram förnödenheter.
Tyskarna börjar få slut på ammunition.
Men von der Heydte följer den tyska militärens standarddoktrin-
och beordrar en motattack-
innan amerikanerna kan befästa deras position.
De säkrar området runt huset-
och fänrik Edward Provost stöter på fler tyskar.
Under striden försöker han dra ut sprinten på en granat-
och träffas av en tysk kula.
Blödande återvänder fänriken till gårdens kommandocentral.
Ute på gården rör sig Cole mellan soldater.
Han har upprättat en hjälpstation där han behandlar sårade amerikaner-
som strömmar in på gårdsplanen efter slaget.
I vanliga strider skulle Cole ha haft en kommandocentral bakom linjerna.
Han skulle ha haft läkare där.
Men här är han vid spjutspetsen med den som råkar vara där med honom.
Det finns skadade, men inga sjukvårdare.
Utan rätt utrustning får Cole improvisera.
Han använder ett hackskaft för att stabilisera ett brutet ben.
Cole tittar upp och ser en ung menig ta av sig kängan.
Cole försöker understryka hur sårbar han är-
att han borde flytta på sig.
Stick härifrån!
Den unge soldaten viftar bort Coles oro-
och fortsätter behandla det mindre såret.
Då träffas fallskärmsjägaren av en tysk kula.
Tyskarna visste vilken byggnad som troligen var en kommandocentral-
eller där amerikaner skulle samlas.
De hade själva gjort samma sak.
Det är ett uppenbart mål.
När tyskarna närmar sig-
är Cole i stort behov av sitt eget artilleri-
för att stoppa tyskarnas motattack.
Kommunikation är avgörande.
Men deras artilleriofficer-
kan inte använda sin radio efter att den hamnade i vattnet.
Han kan inte uppdatera batteriet.
Man vill kunna ge dem en känsla av var man befinner sig-
så att de kan skjuta bortom platsen man befinner sig på.
Men strax före lunch når en ny radio gården.
Men den måste ställas in.
Rosemond har två alternativ:
Att gå igenom en procedur för att hitta rätt frekvens-
eller att byta kristallen från den gamla radion-
så att den stämmer överens med artilleribatteriets frekvens.
Han förstår att det är bråttom-
så han tar delar att installera i en radio-
han tror kan funka.
Amerikanska försvarspositioner börjar kollapsa.
Under eldstriden träffas furir William Grant i armen-
och drar sig tillbaka för att få första hjälpen.
Hans män ser honom inte bli träffad, de ser honom bara springa tillbaka.
För dem betyder det: "Vi drar oss tillbaka."
Ingen vill bli kvarlämnad.
Reträtt!
Andra fallskärmsjägare ansluter sig och rör sig mot bron.
Cole ser inte rörelsen, men känner på sig att nåt är fel.
Han vet hur hårt de har kämpat, att de har haft en tuff natt-
och att de troligtvis har ont om energi eller ammunition.
Det gör att de hamnar på fel sida i eldövertagandet.
Han börjar nog inse-
att han håller på att tappa kontrollen över striden.
Det är aldrig en skön känsla.
- Rosemond! - Cole kräver mer artilleriunderstöd.
Rosemond fortsätter att jobba intensivt med radion.
Kom igen!
Under tiden blir några retirerande fallskärmsjägare-
en flod av män som skriker: "Dra er tillbaka!"
Det börjar likna nederlag.
Rosemond flyttar kristallerna till den nya radion.
Cole får ett meddelande från regementschefen-
med order om eldupphör.
När fallskärmsjägare retirerar till bron efter striden-
närmar sig en amerikansk jeep Carentan-
under en flagga med ett rött kors.
Generalmajor Maxwell Taylor skickar ett sändebud-
till major von der Heydte-
tillsammans med två tyska krigsfångar.
Von der Heydte försvarar den franska staden Carentan-
som amerikanerna vill inta för att länka Utah och Omaha Beach.
Det här är ingen amerikansk kapitulation.
De erbjuder den tyske majoren en ärofylld kapitulation-
för att rädda sina män och civilbefolkningen i Carentan.
Von der Heydte avböjer.
Han ger inte upp, för att ge upp-
går emot de tyska officerarnas pliktkänsla.
Det är även en fara för honom, hans karriär och hans familj.
När von der Heydte får erbjudandet svarar han bara:
"Skulle du kapitulera i samma situation?"
Jag kanske ser det för mycket ur tysk synvinkel-
men slaget om staden har bara börjat.
Det är nästan som om nån skulle få in en fot genom dörren och säga:
"När tänker du ge mig ditt hus?"
Men vapenvilan hjälper amerikanerna att stabilisera sin linje.
Deras huvudenhet är i kris. De är inte särskilt välförsedda.
En sån här vapenvila hjälper dem mer än tyskarna.
Von der Heydte utnyttjar också vapenvilan.
Tyska artillerispanare passar på att krypa närmare-
den amerikanska kommandocentralen.
Nu kan de ge mer exakt information.
Så fort vapenvilan går ut-
ger von der Heydte order om att bomba amerikanarna.
Von der Heydte gör det nästan alla befälhavare skulle göra-
i en liknande situation:
Han omorganiserar sina män och förstärker deras position-
med meddelandet "vi ska ingenstans".
Men amerikanerna har en egen spanare tillbaka på banan.
Rosemond använder sin nya radio-
för att skicka uppdaterade mål till de amerikanska batterierna.
Men häckarna gör att han inte kan bekräfta var artilleriet landar.
Han kan få en känsla för var explosionerna sker-
genom detonationer eller rök här och där-
men det är inte lika bra som att se var de är.
Han förlitar sig på ljud, vilket också är problematiskt-
- i en stridssituation - där ett stort antal vapen avfyras.
Tyskarna rör sig längs trädgränsen-
innan de tar sig till flanken på insidan av häcken.
De har tagit sig in under artilleriskyddet-
osynliga för fallskärmsjägarna, innan de börjar skjuta.
Deras behov av understödseld ökar.
- Rosemond drabbas av ett bakslag. - Vad sa jag precis?
Tyskarna blockerade hans radio.
Kommunikationen är blockerad.
Nu måste man hitta ett sätt att kringgå det.
Det är bara ännu en huvudvärk, som kan vara dödlig i det här fallet.
Så det är oerhört viktigt att få radion att funka igen.
Fallschirmjäger närmar sig-
och fallskärmsjägarna börjar få ont om ammunition.
Utan ammunition blir det omöjligt att hålla stånd mot tyskarna.
Kommandocentralen ligger i södra änden av en lång broväg-
-förenade av broar och blockerad av en belgisk grind.
Det är nästan omöjligt att få fram ammunition med fordon.
Brovägen är en farlig plats. Tyskarna kan sikta på den.
Sårade soldater är också i vägen.
Även individuella vapenleverantörer har svårt att avancera.
De använder trafikstockningen till sin fördel:
De skapar ett mänskligt transportband.
Det är rader av sårade som vill ut, folk som tar skydd...
Så de skickar ammunitionen-
i riktning mot vad de vet är frontlinjen.
Det här är improviserat.
Ammunitionslådor och bälten passerar hundratals händer-
för att förse det amerikanska motståndet.
Major Fredrich von der Heydte-
av 6. Fallschirmjäger Regiment står inför liknande utmaningar.
Von der Heydte börjar få slut på ammunition.
Så spärrelden är ett sista försök att hålla amerikanarna borta.
Von der Heydte satsar allt han har på motattacken.
Under pressen-
faller Coles män offer för våg efter våg av fiendeeld.
Det amerikanska försvaret ger vika och tyskarna tar sig ännu närmare.
Överstelöjtnant Robert Cole går till sin artilleriofficer.
De två männen hör och ser en förändring.
Cole beskrev det senare som en döende skallra.
Termen "döende skallra" är ganska gripande.
Det är som en dödsrossling som förekommer när en person dör.
Det han menar är:
"Min enhet kommer att dö om det här fortsätter mycket längre."
ole tror att hans linje är bruten.
Han måste förbereda för reträtt.
Rosemond är fast besluten.
Om han bara kan få kontakt med artilleribatteriet-
kan amerikanerna hålla stånd mot tyskarna.
Radion är fortfarande blockerad och han byter frekvens-
i hopp om att få ut sitt budskap.
Radion var inte så pålitlig under andra världskriget.
Tyskarna vet vilken frekvens USA använder-
så de använder störsändare, en radio inställd på samma kanal-
och sänder ljud över den.
Uppfattar du? Sir, vi har kommit fram!
Kapten Rosemond kommer fram på en annan kanal.
Han beordrar en spärreld farligt nära huset.
Om man är villig att beordra eldgivning-
vad militära kretsar kallar "danger close"-
innebär det att man är villig att offra några av sina egna.
Här för att bryta upp fiendens attack och förgöra tyskarna.
Men artilleriofficeren säger att de inte har ammunition.
Rosemond har inget val.
Officeren måste hitta nåt att skjuta mot tyskarna.
Cole förbereder sig på det värsta.
Han tror att han kommer att behöva lämna kvar sina sårade till tyskarna.
Det visar hur desperat han uppfattade situationen-
om han var villig att lämna sina sårade.
Det var det sista alternativet, men det var ett han övervägde.
Som tur är får batterierna äntligen sin leverans.
De amerikanska vapnen avfyras.
Tidigare fick Rosemond stöd från två artilleribataljoner-
men den här ordern tas emot av alla vapen.
Att ha alla vapen inom kommandot som understöd-
visar att det är en desperat situation.
Med ett viktigt mål.
Spärrelden krossar de tyska angriparna.
Tyvärr är spärrelden så nära huset-
att den troligtvis träffar även amerikanska försvarare.
Men nästan alla som var där sa senare-
att det var nödvändigt, att det behövde göras.
"Vi förlorade bra män, men vi behövde spärrelden."
Major von der Heydte drar tillbaka sina män-
för en sista strid.
Ammunitionen börjar ta slut. Han har lidit stora förluster.
Han bestämmer sig för att göra vad alla ansvarsfulla befälhavare-
skulle göra i samma situation:
Han beordrar reträtt.
Coles män har segrat, till ett högt pris.
Förlusterna är häpnadsväckande. De börjar med 700 män.
När striden är över har man 132 kvar.
Den tredje bataljonen, Coles bataljon, är i princip icke-stridsduglig-
under resten av slaget.
Men de har öppnat dörren till Carentan.
Von der Heydte håller ut i sex dagar, men utan ammunition-
kan han inte längre vänta på SS-förstärkningar.
Han beordrar reträtt från staden och amerikanerna intar navet.
För SS är von der Heydte syndabocken för förlusten i Carentan.
Men von der Heydte stöttas av högre officerare-
och ställs därför inte inför krigsrätt.
Han får till och med smeknamnet "Carentans Lejon".
Kapten Rosemond tilldelas Distinguished Service Cross-
för att upprepade gånger ha rört sig framåt under fiendeeld-
och ha hållit sin position för att leda artilleriet.
Överstelöjtnant Robert Cole hyllas för sin heroiska kamp.
Kom igen!
När vi korsade fältet var vi blottade för männen här-
i häckarna, hela tiden.
De täckte oss perfekt.
Det handlade om att ta sig över öppen mark-
så fort som möjligt och ta sig in bland dem.
Han får den högsta utmärkelsen, kongressens hedersmedalj.
Men Cole dödas av en krypskytt-
vid Operation Market Garden innan han får beskedet.
Erövringen av Carentan får amerikanarna från stränderna-
-och befäster de allierades segrar.
Men förseningen gör att fler tyska förstärkningar närmar sig.
De allierade möter hårt motstånd för varje centimeter fransk mark.
Kriget i Europa kommer att pågå i nästan elva månader till.
Text: MJE Roos Henriksson