Octombrie 1944. Vestul Germaniei.
Un căpitan american priveşte un soldat german revenind la un buncăr
cărând muniţie.
Bobbie îl urmărea.
El nu şi-a dat seama, dar Bobbie era acolo.
Căpitanul aprinde fitilul şi aruncă o încărcătură explozivă
înainte ca soldatul să reacţioneze.
Pe 6 iunie 1944, Aliaţii debarcă, în sfârşit, în Normandia,
pentru a deschide frontul de vest.
Dar fanaticii nazişti continuă să lupte pentru supravieţuire.
Ziua Z a fost o bătălie.
Mai trebuie să câştige războiul.
ULTIMA BĂTĂLIE A LUI HITLER
LUPTA PENTRU BUNCĂR
8 octombrie 1944. Lângă Aachen, Germania.
Soldaţii din Regimentul 18 Infanterie
avansează sub acoperirea fumului.
Trebuie să înainteze rapid şi silenţios spre poziţiile de atac,
înainte ca germanii să-i descopere.
Căpitanul Bobbie Brown conduce compania C.
La 41 de ani,
Brown e probabil mai în vârstă decât ofiţerii şi superiorii săi.
A fost soldat aproape toată viaţa.
Bobbie nu voia să fie o povară pentru familia lui.
A decis să încerce să se înroleze în armată.
I-a spus recrutorului că are 18 ani.
Era mare pentru vârsta lui, dar avea doar 15 ani.
În 1922, armata avea nevoie de copii ca el, aşa că l-au acceptat.
Brown s-a antrenat în infanterie pe timp de pace.
Şi a devenit lider faimos după izbucnirea războiului.
Când Bobbie a debarcat în Ziua Z, era în prima divizie.
În august, compania C trebuia să aibă un nou căpitan.
Comandantul batalionului său avea multe opţiuni,
dar îl prefera pe Bobbie fiindcă era bătăuş
avea un simţ al sincronizării, oamenii lui îl venerau.
Brown şi oamenii lui se pregătesc din nou de luptă.
Brusc, vântul se înteţeşte şi fumul se risipeşte.
Compania C e expusă.
În scurt timp, tunurile germane îşi găsesc ţintele.
Atenţie !
Culcat !
Hai ! Sus !
După avansarea rapidă din vară,
comandantul suprem al Aliaţilor, generalul Dwight Eisenhower,
identifică un obiectiv care promite să încheie războiul: valea Ruhr-ului.
Ruhr era cel mai important obiectiv strategic
al armatelor aliate în 1944 şi 1945. Era inima industrială a Germaniei.
Cuprindea cele mai mari oţelării,
fabricile de tancuri şi armament.
După debarcare, traversarea Europei
îi aduce pe Aliaţi la graniţa cu Germania în septembrie 1944.
Pentru a elibera drumul spre valea Ruhr din nord-est,
Eisenhower ordonă ca patru divizii americane
să ocupe anticul oraş german Aachen.
Miza e mare pentru ambele părţi.
Visul de propagandă pentru Eisenhower e un coşmar pentru Hitler.
Dacă americanii cuceresc Aachen, nu vor lupta doar pe pământ german,
ci vor captura şi primul mare oraş german.
După contactul violent cu tunurile germane,
Bobbie Brown şi oamenii lui se adună la linia de start, la baza unui deal.
Soldaţii ştiau că îşi asumau o misiune foarte dificilă.
Ştiau că germanii aveau cazemate pe tot dealul Crucifix.
Ştiau că aveau gurile de foc îndreptate spre ei.
Obiectivul era clar:
să neutralizeze activităţile inamice de pe deal
şi să se pregătească pentru contraatacuri.
Cercetează panta pentru a găsi calea spre cel mai apropiat buncăr
şi caută pe cer aeronave aliate.
Brown se aştepta la două zboruri
P-47 Thunderbolt, adică doar opt avioane.
Se bazase pe misiunile aeriene, dar ofiţerul de legătură cu aviaţia,
care se îndrepta mai devreme spre dealul Crucifix,
avea rezervorul distrus, şi nu a mai ajuns acolo.
Brown nu mai poate aştepta.
Hai !
De îndată ce se ridică,
germanii lansează un baraj de foc de artilerie.
Germanii ştiau traiectoria de abordare
aleasă de americani, reperată şi plănuită înainte de atac.
Focul a 84 de tunuri
a căzut asupra soldaţilor lui Brown.
Încercând să se apropie,
şi mitralierele deschid focul cu o precizie mortală.
Proiectilele Aliaţilor lovesc buncărele de pe deal,
dar nu reuşesc să întrerupă focul germanilor.
Brown şi oamenii lui atacă dealul Crucifix.
Numit aşa după crucea de piatră din vârf,
fortificaţiile sale protejează Aachen dinspre nord-est.
Mai e numit şi dealul 239, după înălţimea sa în metri.
E împânzit de cazemate şi buncăre.
Deşi sunt cam învechite, buncărele de pe dealul Crucifix
oferă oportunitatea de a trage de la înălţime
asupra americanilor din vale.
Blocaţi la linia de start,
căpitanul Bobbie Brown şi unitatea sa,
care include un operator radio şi un curier, decid să acţioneze.
Bobby Brown şi-a antrenat oamenii să înţeleagă
că dacă nu erau imobilizaţi, trebuiau să facă treaba celor din faţa lor,
ca toţi să se poată mişca.
Dar, în acel moment, Bobby Brown ştia că întreaga companie
era blocată şi că trebuia să facă ceva.
Brown se îndreaptă spre o adâncitură.
Echipa lui se aruncă peste margine.
Brown şi grupul său de comandă au reuşit să sară
într-o adâncitură de la poalele dealului Crucifix,
fiindcă în noaptea precedentă avusese înţelepciunea
de a săpa groapa şi de a aduce pânze pentru a îndepărta pământul,
pentru ca în zori, germanii să nu ştie că cineva fusese acolo.
Găsesc puţină protecţie sub focul inamic.
Operatorul radio ia legătura cu liderii plutonului.
Veştile nu sunt bune.
Un şef de pluton a fost rănit
şi ambele plutoane de asalt au rămas blocate.
- Binoclul ! - Domnule !
Brown se uită spre deal şi vede focurile de armă
venind din buncărul de deasupra.
Încearcă să înţeleagă întreaga situaţie.
Operatorul radio l-a întrebat dacă să trimită nişte ingineri.
Bobby s-a uitat la el şi a zis: "Nu aş cere nimănui să se sinucidă".
Într-o fracţiune de secundă, Brown ia o decizie.
Va distruge singur buncărul.
Căpitanul american Bobbie Brown pregăteşte un plan de acţiune.
Bobbie Brown decide în acel moment
că trebuie să dea un exemplu şi să facă ceea ce oamenii lui nu pot.
Nu era blocat.
I-a spus operatorului radio că vrea două încărcături cu explozibil.
Operatorului nu-i vine să creadă.
Domnule ?
Brown are nevoie de mai multă putere de foc.
El consideră că explozibilii sunt soluţia.
Buncărele de pe deal alcătuiesc un sector dens al zidului vestic,
sau Linia Siegfried.
Linia Siegfried a fost creată în anii 1930
pentru ca germanii să poată lupta pe două fronturi.
În 1939, armata germană şi-a întors toate forţele
împotriva Poloniei şi a cucerit-o.
În acelaşi timp, nu aveau nevoie de o forţă militară mare
la graniţa vestică cu armata franceză şi britanică,
fiindcă acolo era Linia Siegfried.
A fost nevoie de minimum de forţă, o manevră de economisire a forţei.
Acest lucru e considerat important la Aachen,
care se laudă cu o linie dublă de fortificaţii.
Zidul de vest din sectorul Aachen a fost extrem de dens,
comparativ cu celelalte secţiuni ale zidului de vest.
Motivul a fost importanţa strategică
a unui teren relativ plat aflat în sudul
oraşului Aachen, care permite
trupelor de tancuri să treacă spre est, către râurile Ruhr şi Rin.
Adesea camuflate de iarbă şi tufişuri,
buncărele au deschideri înguste, sau aperturi,
care permit folosirea armelor.
Aceste fortificaţii au diverse dimensiuni
dar pot avea până la 15 m lăţime şi 7,5 m adâncime.
Sunt proiectate după standardul B.
Standardul B înseamnă că au o grosime de doi metri de beton armat cu oţel.
Un strat gros de doi metri de beton armat cu oţel va rezista
la un proiectil de artilerie de 20 cm sau o bombă de 450 kg.
E o structură militară rezistentă.
Bobbie Brown trebuie să găsească o cale de a ataca structura.
Nu e sigur ce va face.
Dar vede un crater lăsat
de unul dintre avioanele P-47.
E la jumătatea distanţei dintre poziţia lui
şi cazemata pe care vrea să o distrugă.
Brown îi face semn locotenentului Charles Marvain,
să-i livreze explozibilii necesari.
Germanii trăgeau în mod repetat asupra poziţiei lui Marvain,
aşa că Marvain s-ar fi bucurat să plece de acolo.
Îi aruncă lui Brown o geantă cu explozibil.
O geantă cu explozibil e o încărcătură explozibilă.
Se numeşte aşa fiindcă
explozibilul se află într-o geantă.
Sunt folosite la aruncarea în aer a obstacolelor.
Ar putea fi un zid antitanc sau un buncăr.
În acest caz, geanta cu explozibil e plină cu 60
blocuri de TNT de 27 kg,
care vor fi detonate cu un fitil de trei secunde.
Cu încărcătura pregătită, Brown se târăşte din şanţ
cu 7 kg de TNT.
E o misiune insolită pentru un căpitan.
Căpitanul companiei era responsabil
cu menţinerea liniei de comunicare
cu comandantul batalionului, pentru a primi ordine noi,
cum ar fi ordinul de a aştepta întăriri sau de a se retrage.
Era neobişnuit ca un căpitan să fie vârful de lance.
Brown urcă pe dealul Crucifix, către buncărul care îi atacă oamenii.
Se târăşte cât de bine poate ca să rămână sub linia de tragere.
Dacă ridică capul, va fi împuşcat.
Singurul semn că inamicul era înăuntru
erau ţevile armelor care trăgeau prin apertură.
Soldaţi din regimentul 352 de grenadieri
păzeau buncărele.
Un regiment de grenadieri e un regiment de infanterie.
În 1942, germanii le-au redenumit regimente de grenadieri,
în amintirea regimentelor prusace din secolele XVIII şi XIX.
Au fost aleşi special
şi au preluat poziţii defensive pe dealul Crucifix,
în timp ce americanii se apropiau de Aachen.
Deşi buncărele erau învechite,
le ofereau soldaţilor germani un sentiment de siguranţă.
Documente germane obţinute după retragerea din Franţa, în 1944,
atestă că buncărele erau importante pentru moralul lor
pentru că, pentru prima dată, aveau o linie defensivă bine definită.
Comandantul regimentului e locotenent colonel Josef Eggerstorfer.
Locotenent colonelul Eggerstorfer are 35 de ani.
Fost subofiţer, cu o carieră bogată în al Doilea Război Mondial.
E un veteran de pe frontul de est
şi a urcat în grad în urma unei promovări preferenţiale.
Adică a fost promovat mai repede decât de obicei
datorită acţiunilor pe câmpul de luptă.
Eggerstorfer are ordine să apere vechiul oraş german
cu orice preţ.
Aachen are o semnificaţie istorică importantă pentru poporul german.
Oraşul a fost loc de încoronare pentru Sfântul Imperiu Roman
timp de peste 700 de ani.
Măreţia sa rezonează cu aspiraţiile regale ale lui Hitler.
Aachen are o valoare simbolică şi legendară pentru nazişti.
E vechea capitală imperială a lui Carol cel Mare,
fondatorul Primului Reich.
Naziştii cred că au al Treilea Reich, deci există o legătură,
o legătură istorică în mentalitatea nazistă
între Primul şi al Treilea Reich.
Buncărele de pe dealul Crucifix apără oraşul dinspre nord-est.
Pe măsură ce lupta se intensifică, în interior lucrurile se deteriorează.
E înghesuit, miroase urât, e fum peste tot.
Trageţi ! Continuaţi să trageţi !
Când tragi cu o mitralieră, zgomotul are ecou.
E foarte solicitant psihologic pentru un soldat de rând.
Pe panta care duce spre buncăr,
Brown trebuie să decidă cum să-l neutralizeze folosind geanta.
De obicei, nu se trage asupra ta,
aşa că o poziţionezi cu atenţie sub un zid.
Poţi folosi încărcături multiple.
În lupta corp la corp, geanta cu explozibil
se foloseşte în mod improvizat.
Brown pune la cale un plan.
Explozibilul are un fitil de trei secunde.
Nu are mult timp să se adăpostească înainte să explodeze bomba.
Dacă s-ar târî în lateralul cazematei şi ar veni prin spatele ei,
ar putea vedea dacă se poate folosi de uşa din spate
pentru a intra sau a se apropria
şi arunca geanta cu explozibil prin ea.
Dacă Brown ar arunca încărcătura prin apertură,
buncărul l-ar proteja de explozie.
Brown prinde viteză.
În timp ce urcă panta spre deschizătură,
el dă peste un soldat german.
Înainte ca Bobbie Brown să ajungă la apertură,
soldatul speriat intră în buncăr.
Brown sare să închidă uşa, ca să-l închidă înăuntru.
Dar uşa nu se închide.
Când germanul s-a întors, puşca
pe care o ţinea pe umăr i-a alunecat
până la cot şi a blocat uşa.
Brown vede puşca. Deschide uşa ca s-o împingă înăuntru.
Cu încărcătura explozivă armată,
o lasă înăuntru şi trânteşte uşa.
Brown sare înapoi, iar buncărul explodează.
Din vale, oamenii lui Bobbie Brown au văzut un buncăr
din care ieşea fum prin deschizăturile de ventilaţie.
Flăcările se ridicau spre cer
şi se auzeau doar explozii zgomotoase, una după alta.
Distrugerea era totală.
O asemenea încărcătură într-un buncăr e devastatoare,
deoarece buncărul absoarbe deflagraţia.
Niciun german nu a supravieţuit exploziei.
Cea mai mare rămăşiţă umană găsită ulterior a fost o coapsă.
Grupul de comandă al Companiei C din Regimentul 18 Infanterie
s-a bucurat să-şi vadă căpitanul
întorcându-se în şanţ după explozie.
Brown cere imediat un raport al situaţiei.
Deşi a distrus buncărul,
companiile C şi A rămân blocate sub focul intens al germanilor
de dincolo de dealul Crucifix.
Brown a distrus primul buncăr, dar celelalte continuă să funcţioneze.
Aflaţi atât de sus,
le pot vedea traiectoria şi pot trage
cu precizie asupra americanilor care atacă.
Când Brown priveşte şi mai sus,
el identifică alt buncăr în spatele celui distrus.
Misiunea nu s-a sfârşit.
El crede că a distrus un buncăr de comandă
şi vrea să distrugă şi celelalte buncăre de comandă
care controlează tirul germanilor.
Cineva s-a oferit voluntar, dar Bobbie s-a întors spre el
şi i-a spus: "Nu aşa se face la jocurile de noroc.
Nu renunţi când eşti pe val".
Geanta cu explozibil.
De data asta, Brown ia o geantă
şi o prăjină cu explozibil şi se pregăteşte să urce.
O prăjină cu explozibil e o bucată de lemn dotată cu explozibil.
E diferită de o geantă cu explozibil
în sensul în care poate fi aşezată lângă ambrazură pentru a o distruge.
Este un dispozitiv improvizat.
Cantitatea de explozibil poate fi ajustată.
Unitatea de ingineri furnizează genţile cu explozibil.
Apoi asamblează prăjinile cu explozibil.
Brown are următoarea ţintă.
Dar, în timp ce oamenii săi avansează, artileria Aliaţilor
îi sprijină bombardând sectorul.
Era periculos să se apropie prea mult.
Puneţi fum în cazemată !
Brown ordonă aruncarea unei grenade cu fum galben
în partea sudică a buncărului.
Asta va semnala tunului american să-şi regleze tirul
ca să se poată apropia în siguranţă de buncăr.
Aflaţi în buncăr,
e posibil ca germanii să nu poată vedea fumul galben.
Buncărele de beton şi armătură rezistă la foc puternic,
dar limitează vizibilitatea.
Fiecare buncăr are o anumită distanţă de tragere.
Ca sistem, buncărele sunt proiectate
să se susţină reciproc, oferind foc de acoperire.
Chiar dacă un buncăr e distrus,
cele din jurul lui ar trebui să poată acoperi tot dealul.
Brown se apropie.
Planul lui era să intre din nou pe uşa din spate.
Dar, pe măsură ce se apropia, focul germanilor era atât de intens,
încât era convins că l-au reperat.
Brown trebuia să se facă nevăzut.
Nu puteau ţinti mai jos de atât.
Dacă s-ar putea strecura dedesubt, s-ar putea apropia de cazemată.
Focul de mitralieră se opreşte.
Bobbie continuă şi îşi dă seama că, de data asta,
cea mai bună abordare va fi cea frontală.
De data asta, se apropie suficient de mult de apertură
ca să poată introduce prăjina cu explozibil.
Cu o distanţă foarte mică între el şi detonare,
odată ce aprinde fitilul,
are doar trei secunde până explodează.
Explozia e puternică.
Totuşi, explozibilul plasat de căpitanul american Bobbie Brown
nu distruge buncărul.
Dar explozia lărgeşte apertura
şi distrage atenţia soldaţilor aflaţi înăuntru.
Analizând situaţia, îşi dă seama că nu a terminat.
Îşi ia geanta cu explozibil şi se îndreaptă spre deschizătura
pe care o crease anterior cu prăjina.
Brown aprinde fitilul şi aruncă explozibilul în buncăr.
Se fereşte în secundele dinaintea detonării explozibilului.
Cu buncărul în flăcări în spate,
Brown revine la grupul de comandă.
A fost remarcabil faptul
că un căpitan îndeplinea această misiune.
De obicei, căpitanii de infanterie
nu încearcă să distrugă buncăre.
Ei lasă asta în seama soldaţilor şi sergenţilor lor.
Dar Divizia 1 de Infanterie suferise deja pierderi însemnate.
Poate că n-a avut la cine apela
şi a simţit că n-are cine s-o facă.
Mă duc eu s-o fac.
Brown cere un raport despre avansarea companiei.
Operatorul radio observă că bidonul lui Brown
are găuri de gloanţe şi că Brown sângerează.
Domnule ! Sunteţi rănit !
Brown era plin de adrenalină.
De fapt, bidonul găurit era cea mai mică problemă a lui.
Oamenii lui observaseră că avea un genunchi însângerat.
Pentru Bobbie, era doar o zgârietură.
Nu-ţi face griji !
Ignorând rănile, Brown cere raportul.
Află că plutonul 2 a început să urce pe dealul Crucifix.
Dar au suferit mai multe pierderi,
inclusiv moartea comandantului de pluton.
Germanii continuă lupta, sfidând atacul american.
Dar, cu o lună înainte, comandantul garnizoanei de la Aachen,
Locotenentul-major Gerhard Graf von Schwerin
a cerut îndurare de la comandamentul american.
Aachen era primul mare oraş german ameninţat direct.
Cei 165.000 de locuitori erau disperaţi să fugă,
creând haos pentru soldaţi şi civili.
Îngrijorat că nu va fi suficient timp pentru ca locuitorii rămaşi să fugă,
Schwerin anulează evacuarea şi oamenii se întorc acasă.
Într-o scrisoare cerea comandantului american
să aibă grijă de civilii săi,
o cerere care sugera
că oraşul urma să fie cedat americanilor.
Pentru Schwerin, era foarte riscant. Hitler ordonase
ca fiecare oraş şi fiecare buncăr să fie apărat până la ultimul om.
Presa nazistă scrie că Aachen trebuie apărat ca un Stalingrad german.
În acest context,
nu se potriveşte cu imaginea unei lupte hotărâte.
Înainte ca scrisoarea să ajungă la americani,
ea a ajuns în mâinile naziştilor.
Hitler l-a eliberat pe Schwerin din funcţie şi l-a arestat.
El e înlocuit cu comandanţi gata să lupte până la moarte.
Acum, când oamenii lui încep să avanseze,
Căpitanul american Bobbie Brown le ordonă să captureze
buncărele alocate, aflate în partea de jos a dealului.
Studiind panta,
observă un buncăr masiv aflat pe vârful dealului.
E bine înarmat şi continuă să tragă în oamenii lui.
Geantă cu explozibil !
Brown decide din nou să lanseze un atac.
În timp ce căpitanul Bobbie Brown se apropie de vârful dealului Crucifix
în după-amiaza zilei de 8 octombrie 1944,
crucea de 18 m care i-a dat numele
se află acum în ruine.
Crucifixul oferise un avantaj observatorilor de artilerie germani,
care trăgeau în americanii care avansau.
Unii martori spun că a căzut
în timpul bombardamentului unui P-47 înainte de începerea atacului.
Cealaltă relatare e cea a germanilor.
Susţin că ei l-au doborât.
Nu voiau ca americanii să urce pe crucifix
şi să-l folosească ca observator, cum făcuseră ei.
Obiectivul lui Brown era să distrugă apărarea
oraşului Aachen.
A distrus deja două buncăre.
Acum îl vizează pe al treilea.
Mai există un tip de buncăr
folosit uneori ca buncăr de observaţie
şi ca buncăr de mitralieră.
Acesta este cel mai formidabil.
În mod normal, are o cupolă blindată,
cu fante de jur împrejur, pe cele şase-opt laturi.
Putea avea şi o armură de mitralieră,
protejată complet de atacurile externe.
Asta cred că a atacat el.
Conform surselor, acesta pare a fi un "panzerturm".
Asociat adesea cu tancurile, cuvântul "panzer" înseamnă "blindaj"
şi se referă la placajul de oţel de 7,5 cm.
Uneori e tradus greşit ca turelă de tanc.
Nu se deplasează. Nu sunt făcute din turele de tanc.
Sunt doar o cupolă blindată.
Cupola poate fi uneori cel mai vizibil element.
Restul buncărului e spaţios şi săpat în pământ.
Conţine tot ce e necesar pentru 45 de soldaţi şi ofiţerii lor.
Panzerturm erau construite în poziţii defensive esenţiale.
Există termeni specifici pentru ele.
Din cauză că armata SUA traducea greşit numele,
ele erau uneori numite turele de tanc.
Panzerturm e ţinta lui Brown.
Având în vedere natura impunătoare a buncărului, poziţia sa,
turela de deasupra, Bobbie Brown credea
că adăposteşte centrul de comandă şi control german.
De aceea a vrut să-l captureze.
În buncăr,
germanii trag intens pentru a opri avansarea americanilor.
Acţiunile lor sunt necunoscute.
Nu ştim sigur fiindcă documentele nu s-au păstrat.
Dar, în general, comunicarea dintre buncăre era bună.
Cred că depinde de situaţie,
dacă mai ai linii de comunicare
cu buncărele învecinate sau cu superiorii.
Dacă buncărul alăturat
încă rezistă, sau a capitulat deja.
Aşa că unui comandant îi va fi dificil,
destul de dificil să decidă dacă e timpul să renunţe
sau să continue lupta.
Repede ! Muniţie ! Acum !
Între timp,
apărarea germană va avea nevoie de toată puterea de foc posibilă.
Bobbie Brown se apropie de buncăr. Vine din lateral.
Se poate apropia de zidurile exterioare, dar sunt atât de groase
încât ar fi nevoie de sute de kilograme de explozibil.
Încărcătura sa conţine 7 kg de TNT.
TNT sau Trinitrotoluenul e unul dintre cei mai utilizaţi explozibili
din lume şi se găseşte şi azi la multe arme militare.
În timpul războiului,
o singură fabrică putea produce 725.000 kg de TNT pe zi.
E un explozibil foarte stabil,
de aceea e uşor de manevrat şi folosit pe scară largă
de soldaţi în război.
Dar, dacă Brown nu aruncă geanta cu explozibil în interior,
pagubele vor fi neînsemnate.
Observă şi un al doilea buncăr.
A presupus că al doilea,
aflat pe placa de beton, era probabil un buncăr cu muniţie.
I se părea logic
ca, dacă cineva ieşea din buncărul mare,
atunci s-ar fi dus acolo după muniţie.
Muniţie !
Da, să trăiţi !
Brown priveşte
cum un soldat inamic iese pe uşa din spatele buncărului.
Este exact ocazia pe care o aştepta.
Căpitanul american Bobbie Brown observă un soldat german
care iese dintr-un buncăr mare şi revine cu o încărcătură de cartuşe.
Bobbie îl urmărea.
Nu şi-a dat seama, dar Bobbie era acolo.
Brown se apropie.
Soldatul intră în buncăr cu braţele pline de muniţie.
Aşa că lasă încărcătura jos ca să poată închide uşa,
când deodată întâlneşte ochii unui căpitan american.
Înainte ca germanul să reacţioneze, Brown aruncă încărcătura,
cu fitilul aprins, pe podea, lângă muniţie.
Când încărcătura a fost detonată, Bobbie Brown nu s-a mai întors
la fel de repede ca înainte şi a căzut cu spatele
în craterul în care se ascunsese înainte de atac.
Aşteptând să se întoarcă soldatul,
explozia produsă de Brown declanşează şi muniţia
adusă de om din buncăr, amplificând impactul.
Răbdarea lui a dat roade.
Acest ultim atac a fost încununarea pregătirii militare a lui Brown.
Bobbie trăia pentru astfel de momente. Era neînfricat.
Nu-şi făcea griji pentru el. Era atât de dedicat misiunii.
Pur şi simplu făcea ce trebuia făcut.
Odată ce al treilea buncăr a fost distrus,
versantul sudic al dealului Crucifix ajunge sub controlul americanilor.
Pentru că buncărele de comandă atacate de Brown căzuseră,
oamenii lui începuseră să se mişte, acum puteau face progrese
şi puteau accepta capitularea germanilor din diferitele cazemate
de pe dealul Crucifix.
Brown a fost rănit, dar munca lui nu s-a încheiat.
Bobbie Brown nu considera că misiunea lui s-a încheiat.
Nu făcuse decât să sporească şansele ca dealul Crucifix să fie cucerit.
Cealaltă parte a misiunii sale era să cerceteze partea opusă a dealului,
pentru a-şi pregăti compania pentru inevitabilul contraatac
din partea germanilor.
În acest scop a rămas pe deal.
Când Brown trece spre partea de nord,
gloanţele străpung pământul din jurul lui.
Se aruncă la pământ.
Expus din nou în faţa inamicului,
chiar şi cea mai mică denivelare îi oferă protecţie.
Brown aşteaptă o clipă, apoi îşi ridică capul.
Reacţia germanilor e imediată.
Gloanţele de mitralieră şuieră pe lângă el.
Voia să înţeleagă direcţia focului,
ca să-şi poziţioneze trupele, să identifice originea
cea mai probabilă a contraatacurilor.
Brown apleacă capul şi îşi îndepărtează casca.
De data asta, decide să-şi scoată casca,
să şi-o pună pe deget şi să o fluture.
Ca să-i aţâţe pe nemţi şi să atragă focul de armă.
Brown are răspunsul.
Germanii sunt gata de contraatac,
dar el nu poate face nimic de aici.
Brown se întoarce la grupul său de comandă.
Trimite poziţia tunurilor germane.
Şi ordonă un atac de artilerie spre sud.
De asemenea, îşi informează superiorii
că au ajuns în vârful dealului.
Au trecut doar 40 de minute de la începutul asaltului lui Brown.
Nu va permite recucerirea dealului.
Regimentul lui Brown trebuie să-şi consolideze victoria,
să elibereze cazematele rămase,
şi să mute unităţile pentru a păstra poziţiile capturate.
Doar după finalizarea acestei sarcini
se va ocupa de tratarea rănilor sale.
În acea noapte, bănuiala lui Brown se confirmă.
Germanii lansează un contraatac masiv
pe care el şi oamenii săi l-au respins.
Dimineaţa, Regimentul 18 Infanterie încă deţine dealul Crucifix.
Pentru curaj şi conducerea sa neînfricată
Brown primeşte distincţia militară supremă
pentru acţiuni în luptă:
Medalia de Onoare a Congresului, după război.
Întâlnirea s-a ţinut în sala de est a Casei Albe.
Preşedintele Harry Truman urma să-i acorde onoarea lui Bobbie Brown.
Se povesteşte că,
atunci când i-a pus medalia la gât, preşedintele i-a spus:
"Aş renunţa la funcţie pentru această medalie".
Brown nu l-a luat în serios, şi, fiind direct,
i-a spus: "Ştiţi că nu-i adevărat, dle preşedinte".
În ultimii ani, rănile i-au provocat dureri constante şi depresie.
În 1971, Brown s-a sinucis.
Cucerirea dealului Crucifix a dus la încercuirea
şi capitularea oraşului Aachen, pe 21 octombrie 1944.
Generalul Gerhard Graf von Schwerin,
comandantul garnizoanei Aachen, este învinovăţit.
Schwerin e tras la răspundere pentru dezastrul de la Aachen,
iar Hitler vrea să-l ducă în faţa curţii marţiale.
Dar Schwerin e protejat de superiori, astfel încât Hitler,
uită oarecum de această poveste. Schwerin e trimis mai târziu
pe frontul italian, departe de vigilenţa lui Hitler.
Aachen e primul mare oraş german care cade.
Prăbuşirea Aachenului e o lovitură grea pentru nazişti
fiindcă acum americanii sunt pe pământ german, în vest.
În acelaşi timp, sovieticii ocupau părţi din Prusia de Est.
Războiul intrase pe pământ german.
Toamna se instalează şi vremea se înrăutăţeşte.
Moralul germanilor creşte din nou, deoarece în est, sovieticii,
iar în vest, forţele aliate, îşi încetinesc înaintarea.
Iar războiul din Europa avea să continue încă şase luni.
Traducător: Beatrice Maria Popescu