Oktober 1944, västra Tyskland.
En amerikansk kapten iakttar en tysk soldat-
på väg till en bunker med ammunition.
Bobbie väntade ut honom - han anade inte att Bobbie var där.
Kaptenen initierar en sprängladdning och kastar dit den-
innan soldaten hinner reagera.
Den 6 juni 1944 landstiger allierade trupper i Normandie...
...för att öppna västfronten.
Men nazisterna fortsätter att strida hårt för sin överlevnad.
D-dagen var bara ett slag...
...kriget var ännu inte vunnet.
8 oktober 1944, i närheten av Aachen i Tyskland.
Soldater från amerikanska 18:e infanteriregementet-
avancerar bakom en rökridå.
De måste snabbt och tyst ta sig fram till attackpositionen-
innan tyskarna inser att de är där,
Kompani C leds av kapten Bobbie Brown.
Brown, 41 år gammal, är äldre än de flesta officerare-
och förmodligen även många av sina överordnade.
Han har tjänstgjort större delen av sitt liv.
Bobbie ville inte vara en börda för sin familj-
så han beslutade att åka till Georgia för att försöka ta värvning i armén.
Där uppgav han att han var arton år.
Han var stor för sin ålder - men var bara femton.
1922 behövde armén stora killar så de accepterade hans ansökan.
Före kriget utbildades Brown i alla infanteriets vapenslag-
och blev erkänd ledare efter att kriget brutit ut.
På D-dagen landsteg Bobbie med första divisionen.
I augusti behövde kompani C en ny kapten.
Bataljonsbefälet hade flera val, däribland personer från West Point-
men han valde Bobbie för Bobbie var en kämpe-
hade en otrolig känsla för tajming-
och männen såg upp till honom.
Brown och hans män förbereder sig för en ny strid.
Plötsligt tilltar vinden och deras rökridå blåser bort.
Kompani C saknar skydd.
Det dröjer inte länge förrän de tyska kanonerna hittar sina mål.
Efter sommarens snabba framryckning-
identifierar de allierades överbefälhavare, general Eisenhower-
ett centralt mål för att få slut på kriget: Ruhr-dalen.
Ruhr var det viktigaste strategiska målet-
för de allierade 1944 och -45. Det var den tyska industrins centrum.
Där fanns merparten av deras stålverk, stridsvagns- och vapenfabriker.
Efter landstigningen på D-dagen tar sig de allierade fram-
till den tyska gränsen i september 1944.
För att frilägga vägen mot Ruhr-dalen i nordöst-
beordrar Eisenhower delar av fyra amerikanska divisioner-
att inta den urgamla tyska staden Aachen.
Insatserna är höga för båda sidor.
Eisenhowers propagandadröm är en mardröm för Hitler.
Om amerikanerna intar Aachen tar de inte bara striden till tysk mark-
utan de intar även sin första stora tyska stad.
Efter de tyska kanonernas välkomnande-
samlas Brown och hans män vid utgångspunkten nedanför en kulle.
Männen visste att de hade ett väldigt svårt uppdrag.
De visste att tyskarna hade betongvärn över hela Crucifix Hill.
De visste att skottgluggarna var riktade åt deras håll.
Browns uppdrag är tydligt:
Han ska neutralisera all fiendeaktivitet på kullen-
och sen förbereda för motattacker.
Han rekar för att hitta en väg till den närmaste bunkern-
och spanar mot skyn efter allierade flygplan.
Luftunderstödet som Brown väntade på bestod av två överflygningar-
av åtta stycken P-47 Thunderbolt-plan.
Han hade förlitat sig på kontinuerligt luftunderstöd men sambandsofficeren-
som tidigare varit på väg upp mot Crucifix Hill-
hans stridsvagn hade gått sönder så han hade aldrig kommit dit.
Brown kan inte vänta längre.
När hans män reser sig-
låter tyskarna artillerielden regna över dem.
Tyskarna hade amerikanernas anfallsväg-
fokuserad och markerad redan före attacken.
Man hade 84 artilleripjäser-
vars eld regnade ner över Browns män.
När de försöker närma sig öppnar även kulsprutor eld.
Allierade granater bombar bunkrarna på sluttningen...
...men lyckas inte störa ut tyskarnas eldgivning.
Brown och hans män anfaller Crucifix Hill-
uppkallad efter ett stort stenkors högst upp.
Dess fortifikationer skyddar Aachen från nordöst.
Den kallas också "kulle 239" för sin höjd i meter.
Den är full av betongvärn och bunkrar.
Trots att de var aningen gamla erbjöd bunkrarna på Crucifix Hill-
goda möjligheter att skjuta från höjden-
ner mot amerikanerna i dalen.
Hans män är fastnaglade vid marken.
Kapten Bobbie Brown och hans enhet-
som inkluderar en radiooperatör och en kurir, gör sitt drag.
Bobbie Brown hade tränat sina män-
att så länge en person inte var fastnaglad-
skulle denne assisteras så att alla kunde börja röra sig.
Men nu visste Brown att hela hans kompani var fastnaglat-
och att han måste göra nåt.
Brown springer mot ett dike i terrängen.
Hans grupp kastar sig över kanten.
Brown och hans förband lyckades kasta sig-
ner i ett utgrävt dike vid foten av Crucifix Hill-
för han hade varit smart nog att natten innan-
själv gräva diket och släpa bort jorden på ett tygskynke-
så att tyskarna inte skulle se att nån hade varit där.
De får ett litet skydd precis under fiendens skottlinje.
Radiooperatören kontaktar plutonledarna.
Nyheterna är inte bra.
En av plutonledarna är skadad och båda plutonerna är fastnaglade.
Brown tittar uppför kullen och ser eldgivningen från bunkern ovanför.
Han försökte få en överblick över situationen.
Radiooperatören tittar på honom och frågar: "Ska vi skicka upp några män?"
Bobbie svarar: "Jag tänker inte be nån att begå självmord."
På ett ögonblick fattar Brown ett beslut.
Han ska på egen hand neutralisera bunkern.
Den amerikanske kaptenen Bobbie Brown förbereder en plan.
Där och då beslutar Bobbie Brown att han måste gå i spetsen-
och göra det männen inte kan. Han var inte fastnaglad.
Så han säger till radiooperatören: "Vi behöver en Bangaloretorped"-
"och en buntladdning." Radiooperatören tappar hakan.
Brown behöver mer eldkraft än han har tillgängligt.
Han ser sprängmedel som en lösning.
Bunkrarna på Crucifix Hill utgör en tät sektor i tyskarnas Westwall-
även kallad Siegfriedlinjen.
Siegfriedlinjen etablerades på 1930-talet-
så att tyska armén skulle klara ett tvåfrontskrig.
1939 satte tyskarna in all sin militära kraft-
mot Polen som erövrades i september.
Men de behövde inte samtidigt ha en stor militär styrka-
på västfronten mot franska och brittiska arméerna-
eftersom de hade Siegfriedlinjen.
Där krävdes endast en minimal styrka.
Denna är särskilt viktig kring Aachen-
där fortifikationslinjen är dubbel.
Westwall i Aachen-sektorn var extremt tjock-
i synnerhet jämfört med andra sektorer av Westwall.
Orsaken var huvudsakligen den strategiska vikten-
av relativt plan mark rakt söder om staden Aachen-
som gav stridsvagnstrupper chans att avancera österut mot Ruhr och Rhen.
Bunkrarna, ofta inbyggda i naturen och kamouflerade av gräs och buskar-
har smala öppningar, precist anpassade för att skjuta genom.
Fortifikationerna varierar i storlek-
-men kan vara upp till 15 meter breda och 8 meter djupa.
De har utformats enligt standard B.
Standard B innebär två meter tjock, stålarmerad betong.
Två meter tjock, stålarmerad betong kan stå emot-
artilleriprojektiler på 205 mm eller flygplansbomber på 450 kg.
Så det är en väldigt robust militär konstruktion.
Bobbie Brown måste hitta ett sätt att attackera den.
Han vet inte säkert vad han ska göra.
Men han får syn på en krater-
som med största sannolikhet orsakats av en av P-47:orna.
Den ligger ungefär mitt emellan honom-
och betongvärnet som han tänker attackera.
Brown signalerar till plutonens andrebefäl, Charles Marvain-
att ge honom de sprängmedel han behöver.
Den tyska eldgivningen haglade oupphörligt på Marvains position-
så Marvain var kanske glad att få komma därifrån.
Han kastar över en buntladdning till Brown.
En buntladdning är ett slags demoleringspaket-
där sprängmedel har packats i en fältväska.
De används oftast för att spränga olika hinder-
till exempel antistridsvagnshinder eller en bunker.
I det här fallet består laddningen av 60 stycken-
115 grams TNT-block-
som detoneras av ett tresekunderständrör.
När laddningen är klar krälar Brown ut ur diket-
med sju kilo TNT.
Det är en ovanlig uppgift för en person med hans grad.
En kompanikaptens ansvar-
var att inta en position där han kunde kommunicera-
med bataljonsbefälet så att han kunde få nya order-
som "förstärkning är på väg" eller "vi vill att ni drar er tillbaka".
Det var väldigt ovanligt att kaptenen gick i spetsen.
Brown ålar upp för kullen mot bunkern som skjuter mot hans män.
Han krälar så gott han kan för att hålla sig under elden.
Sticker han upp huvudet skjuts han direkt.
Det enda han ser av fienden-
är gevärsmynningarna som skjuter genom öppningen.
I bunkern finns soldater från 352:a grenadjärregementet.
Grenadjärerna var i princip infanterister.
1942 döptes alla infanteriregementen om till grenadjärregementen-
för att påminna om gamla preussiska regementen från 1700- och 1800-talen.
De har handplockats och intagit försvarsposition på Crucifix Hill-
medan amerikanerna närmat sig Aachen.
Trots att bunkrarna var omoderna-
gav de de tyska soldaterna en känsla av trygghet.
Det finns tyska dokument från reträtten från Frankrike hösten 1944-
om att bunkrarna var oerhört viktiga för stridsmoralen-
eftersom man för första gången fick en tydligt definierad försvarslinje.
Regementskommendant är överstelöjtnant Josef Eggerstorfer.
Överstelöjtnant Eggerstorfer är 35 år gammal-
före detta underofficer, som har gjort snabb karriär under kriget.
Han har stridit på östfronten-
och han har befordrats snabbare än normalt-
på grund av sina prestationer i strid.
Eggerstorfer har order om att försvara den gamla tyska staden-
till vilket pris som helst.
Aachen har stor historisk betydelse för det tyska folket.
Staden var kröningsplats i det tysk-romerska riket-
i över sjuhundra år.
Dess majestät hade en given plats i Hitlers Tredje rike.
Aachen har ett legendariskt och symboliskt värde för nazisterna-
för det är Karl den stores gamla kejserliga huvudstad-
han som grundade det första riket.
Och nazisterna ser sig som det tredje riket så det finns en koppling-
en historisk koppling för nazisterna mellan första och tredje riket.
Bunkrarna på Crucifix Hill försvarar staden från nordöst.
Allt eftersom striden fortgår blir förhållandena i dem sämre.
Det är trångt, det luktar. Rök överallt.
När man skjuter med kulspruta ekar oljudet-
så det är väldigt psykologiskt påfrestande för en vanlig soldat.
På sluttningen nedanför bunkern måste Brown hitta det bästa sättet-
att neutralisera den med sprängladdningen.
Oftast är man sig inte under beskjutning-
så man går fram och placerar den noggrant.
Kanske använder man flera laddningar.
När en buntladdning används i närstrid-
så är det ofta improviserat.
Brown tänker ut en plan.
Laddningen har ett tändrör på tre sekunder.
Det ger honom inte mycket tid att ta skydd innan den briserar.
Om han kunde kräla runt betongvärnet och närma sig bakifrån-
kunde han kanske se om bakdörren gav en möjlighet att ta sig in eller nära-
för att kasta in en buntladdning.
Men om Brown kan kasta in laddningen genom öppningen-
borde bunkern skydda honom.
Brown störtar fram.
När han springer upp för sluttningen mot öppningen-
stöter han på en tysk soldat.
Innan kapten Bobbie Brown kan ta sig till öppningen-
skyndar sig soldaten tillbaka till bunkern.
Brown kastar sig för att stänga dörren om honom-
men den vill inte gå igen.
När tysken vände om halkade geväret som han hade över axeln av-
och fastnade i dörren.
Brown ser geväret, öppnar dörren för att sparka in det.
Han initierar buntladdningens tändrör-
kastar in den och drar igen dörren.
Brown kastar sig i skydd medan bunkern exploderar bakom honom.
Nerifrån sluttningen kunde Browns män se bunkern-
med rök som trängde ut ur öppningarna och luftventilen överst.
Lågor slog upp mot himlen-
och höga explosioner följde på varandra.
Ödeläggelsen är total.
En så stor buntladdning inuti en bunker är förödande-
för explosionskraften har ingenstans att ta vägen.
Ingen av tyskarna överlevde smällen.
Den största kroppsdel de hittade efteråt var ett lår.
Ledningsgruppen för kompani C ur 18:e infanteriregementet-
är glada att se sin kapten återvända efter explosionen.
Brown ber omedelbart om en lägesuppdatering.
Trots att bunkern är utslagen-
fortsätter kompani C och A att vara fastnaglade av tysk eldgivning-
från Crucifix Hill.
Brown har slagit ut den första bunkern men de andra återstår.
Eftersom de ligger så högt-
kan de se sin fiende och rikta elden-
mot de anfallande amerikanerna.
När Brown tittar längre upp för sluttningen-
ser han en annan bunker bakom den han just förstört.
Jobbet var inte klart.
Han tror sig ha slagit ut en ledningsbunker första gången-
och vill nu slå ut fler av lednings- bunkrarna som styr eldgivningen.
En frivillig anmälde sig men Bobbie vände sig bara till honom och sa:
"Jag slutar inte kasta medan tärningen ger tur."
Den här gången tar Brown både en buntladdning-
och en Bangaloretorped med sig uppför kullen.
En Bangaloretorped består av en lång stav med en liten laddning framtill.
Den skiljer sig från buntladdningen för den-
kan placeras med precision vid skottgluggen som ska förstöras.
Det är en improviserad anordning - mängden sprängmedel kan justeras.
Buntladdningarna tar infanteristerna med sig ut i fält-
medan Bangaloretorpeden sätts ihop på plats.
Brown har sitt nästa mål.
Men medan männen försöker avancera-
bombar de allierades artilleri sektorn för att ge understöd.
Det vore farligt att komma för nära.
Brown ger order om att avfyra en gul rökgranat-
mot bunkers södra sida.
Det signalerar till artilleriet att sluta beskjuta området-
så att han kan närma sig bunkern utan risk.
Inifrån bunkern-
ser tyskarna kanske inte den gula röken.
Den tjocka betongen och armeringen gör att bunkern kan stå fiendeeld-
men det till priset av begränsad sikt i närområdet.
Varje bunker har ett definierat eldgivningsområde.
Bunkrarna har utformats för-
att understödja varandra med överlappande eld.
Även om en bunker slås ut-
ska de övriga runt omkring kunna fortsätta täcka sluttningen.
Brown kryper fram.
Hans plan var att ännu en gång ta sig till bakdörren.
Men när han kravlade sig närmare var den tyska eldgivningen så kraftig-
att han trodde att de hade sett honom.
Brown måste sänka sin profil.
De kunde bara skjuta så lågt, så om han kunde krypa under-
kunde han komma närmare.
Kulspruteelden över honom avstannar.
Bobbie fortsätter och nu inser han-
att det är bäst att attackera rakt framifrån.
Så den här gången krälar han tillräckligt nära öppningen-
för att kunna stoppa in Bangaloretorpeden där.
Avståndet är kort mellan honom och detonationen.
När han väl initierat tändröret har han bara tre sekunder på sig.
Explosionen är kraftig.
Men laddningen som kapten Bobbie Brown har detonerat-
lyckas inte förstöra bunkern.
Men explosionen breddar öppningen och distraherar soldaterna inuti.
Han ser att han inte är klar.
Så han tar sin buntladdning och går fram till öppningen-
som Bangaloretorpeden slagit upp.
Brown initierar laddningen och kastar in den i bunkern.
Han skyndar iväg under de få sekunderna före detonationen.
Med bunkern i lågor bakom sig återvänder Brown till sin grupp.
Det anmärkningsvärda var att det var en kapten som gjorde det.
Det är inte kaptenens uppgift att springa runt och spränga bunkrar.
Det ska han låta manskapet och sergeanterna göra.
Men 1:a infanteridivisionen hade lidit så stora förluster-
att han kanske inte hade nån annan-
och kände kanske att han var tvungen att göra det själv.
Brown ber om en lägesrapport för kompaniets avancemang uppför kullen.
Radiooperatören ser att Browns fältflaska har kulhål i sig-
och att kaptenen blöder.
Brown var alldeles hög på adrenalin.
I själva verket var kulhålen i fältflaskan hans minsta problem.
Hans män hade upptäckt att han hade blod på knäet.
Men för Bobbie var det bara en skråma.
Brown struntar i skadorna och begär rapport.
Han får veta att andra plutonen är på väg uppför Crucifix Hill.
Men de har lidit flera förluster och deras plutonledare är död.
Tyskarna fortsätter att strida och håller stånd mot attacken.
Men en månad tidigare hade Aachengarnisonens befälhavare-
generallöjtnant Gerhard Graf von Schwerin-
vädjat till amerikanerna om nåd.
Aachen var den första stora tyska staden som hotades direkt.
Många i den 165 000 stora befolkningen ville förtvivlat fly-
och det orsakade kaos för både soldater och civila.
Oroad över att alla i befolkningen inte skulle hinna lämna-
återkallar Schwerin evakuerings- ordern och folk återvänder hem.
Därefter bad han i ett brev den amerikanske befälhavaren-
att vara varsam mot folket.
En önskan som kunde låta förstå-
att staden skulle komma att överlämnas till amerikanerna.
Det var riskabelt för Schwerin för Hitler hade beordrat-
att varje stad och bunker på tysk mark-
skulle försvaras till siste man.
Nazistisk media skrev-
att Aachen måste försvaras som ett tyskt Stalingrad.
Så i det avseendet-
tycks inte bilden av en benhård strid stämma.
Innan brevet levererades till amerikanerna-
fick nazisterna tag i det.
Hitler entledigade Schwerin och lät gripa honom.
Han ersattes av befälhavare som var redo att strida in i döden.
Nu, några veckor därpå, när hans män börjar avancera-
beordrar Bobbie Brown dem att fullborda övertagandet-
av bunkrarna på kullens nedre del.
Men när han studerar sluttningen-
ser han en särskilt stor bunker högst upp.
Den är tungt beväpnad och skjuter oupphörligt mot hans män.
Brown beslutar än en gång att gå till attack.
När kapten Bobbie Brown närmar sig krönet på Crucifix Hill-
eftermiddagen den 8 oktober 1944-
ligger det 18 meter höga korset som den uppkallats efter i spillror.
Korset hade varit en utmärkt utkikspost för tyska artilleriet-
för att dirigera elden mot amerikanerna.
Enligt vissa vittnesuppgifter ska det ha rasat-
under flyganfallen som föregick attacken.
Andra uppgifter kom från den tyska sidan-
och gjorde gällande att det hade skjutits ner.
För de ville inte att amerikanerna skulle klättra upp på korset-
och använda det som en observationspost som de hade gjort.
Browns uppgift är att neutralisera försvaret-
som skyddar staden Aachen.
Han har redan slagit ut två bunkrar...
...nu siktar han in sig på en tredje.
Det finns en annan slags bunker-
som ibland används både som observationsbunker-
och som kulsprutebunker.
Det var den mest tåliga modellen.
Oftast hade den en beväpnad kupol-
med gluggar åt sex eller åtta håll.
Den kunde också ha en täckt kulspruta-
som var helt skyddad mot attack utifrån.
Jag tror han attackerade en sån.
Enligt uppgift ska den här bunkern ha varit en panzerturm.
Panzer, ofta associerat med stridsvagnar, betyder pansar-
och syftar på den 7,5 cm tjocka stålarmeringen.
Ibland översattes det felaktigt med "stridsvagnstorn".
De var inte gjorda av stridsvagnsdelar-
utan det var bara en armerad kupol.
Ibland kan kupolen vara den mest synliga delen.
Resten av bunkern är väldigt stor och nergrävd i marken.
Den har allt som behövs för 45 soldater och officerare.
Panzerturm byggdes på platser som tvunget måste försvaras.
Tyskarna hade specifika namn på dem-
men på grund av amerikanska arméns felöversättningar-
kallas de ibland "stridsvagnstorn".
Browns mål är just detta panzerturm.
Utifrån bunkerns imponerande utseende, läge-
och kulsprutan upptill-
tänker Bobbie Brown att det måste vara tyskarnas ledningscentral.
Det var därför han ville dit.
Inuti bunkern låter tyskarna kulorna hagla över sluttningarna-
för att stoppa amerikanerna.
Exakt vad de gjorde vet vi inte.
Vi vet inte säkert för dokumenten har inte överlevt-
men generellt sett var kommunikationen mellan bunkrarna bra.
Det beror alltid på situationen-
ifall man har kommunikationslinjer-
med bunkrarna intill eller med ens överordnade-
ifall bunkern bredvid fortfarande håller stånd eller har gett upp.
Det gör det ganska svårt och komplicerat för en befälhavare-
att avgöra om det är tid att ge upp eller om man ska strida på.
Tills dess behöver tyskarna all eldkraft de kan uppbåda.
Bobbie Brown närmar sig bunkern. Han kommer in från sidan.
Han kan komma nära de yttre väggarna men de är så tjocka-
att det skulle krävas hundratals kilo sprängmedel för att rasera dem.
Han har 7,5 kilo TNT i sin buntladdning.
TNT eller trinitrotoluen är ett av världens mest använda sprängmedel-
och används fortfarande i många militära vapen.
Under kriget kunde en enda fabrik tillverka 325 000 kg TNT på en dag.
Det är ett väldigt stabilt sprängmedel-
och det är därför det ofta används av soldater under kriget.
Men om inte Brown kan få in buntladdningen-
kommer skadan att bli obetydlig.
Han upptäcker även en andra bunker.
Han förmodade att den andra-
som stod ovanpå en betongplatta, var en ammunitionsbunker.
Så det föreföll troligt att ifall nån-
skulle komma ut från den stora bunkern-
skulle de förmodligen till den andra för att hämta ammunition.
Medan Brown ser på-
kommer en fiendesoldat ut från en bakdörr på den stora bunkern.
Det är precis den chans han har väntat på.
Den amerikanska kaptenen Bobbie Brown iakttar en tysk soldat-
som kommer ut från en stor bunker och sen återvänder med ammunition.
Bobbie väntade ut honom.
Han anade inte att Bobbie var där.
Brown smyger närmare.
Soldaten går in i bunkern med famnen full av ammunition.
Han ställer ner det han bär på så att han kan stänga dörren-
och står plötsligt öga mot öga med en amerikansk kapten.
Innan tysken hinner reagera slänger Brown in sin buntladdning-
med tändröret initierat, på marken intill ammunitionen.
När det exploderade hade Brown inte hunnit vända om lika snabbt som förut-
och han flög handlöst baklänges ner i kratern där han gömt sig förut.
Genom att vänta på att soldaten återvände-
sprängde Browns buntladdning även den ammunition-
som mannen hade burit in i bunkern vilket förstärkte effekten.
Hans tålamod lönade sig.
Browns attack mot den tredje bunkern var precis det han hade övat på.
Bobbie älskade såna ögonblick. Han var... oförskräckt.
Det sista han brydde sig om var sig själv, han fokuserade på uppdraget.
Han tänkte bara på att göra det han skulle.
Med den tredje bunkern förstörd-
kan amerikanerna ta kontroll över Crucifix Hills södra sluttning.
Eftersom Brown hade slagit ut ledningscentralerna-
kunde hans män avancera snabbare nu-
och tvinga fram tyska kapitulationer i betongvärnen-
över hela Crucifix Hill.
Brown är skadad men hans arbete är inte fullbordat.
Bobbie Brown ansåg inte att hans uppdrag var slutfört.
Han hade bara ökat chanserna att kunna erövra Crucifix Hill.
Den andra delen av uppdraget var att reka på baksidan av kullen-
så att han kunde förbereda kompaniet på tyskarnas kommande motattack.
Så han stannade uppe på kullen.
När Brown tar sig över till norra sidan-
smattrar kulspruteelden mot marken runt omkring honom.
Han kastar sig ner.
Återigen i ett utsatt läge-
ger minsta lilla torva ett visst skydd.
Brown väntar en stund och sticker sen upp huvudet.
Tyskarna reagerar omedelbart.
Kulspruteelden viner förbi.
Han ville ta reda på från vilket håll eldgivningen kom-
för att kunna positionera sina män där motattacken skulle komma.
Brown dyker ner och tar av sig hjälmen.
Han bestämmer sig för att sätta hjälmen på fingret-
och vifta med den som för att reta tyskarna.
Och det sätter förstås fart på elden.
Därmed får Brown sitt svar.
Tyskarna är redo för en motattack-
men han kan inte göra nåt härifrån.
Brown tar sig tillbaka till sin grupp.
Han rapporterar de tyska kulsprutornas position...
...och begär artillerield söder om sin position.
Han informerar även sina överordnade-
att de har tagit sig upp till toppen på Crucifix Hill.
Det har bara gått 40 minuter sen Brown gjorde sin första attack.
Han tänker inte låta dem ta tillbaka kullen.
Browns regemente måste befästa sina vinningar...
...rensa ut de återstående betongvärnen...
...och flytta fram trupper för att hålla positionerna.
Först när detta viktiga arbete är slutfört-
låter han se om sina sår.
Senare samma kväll får Brown rätt.
Tyskarna går till stor motattack-
som han och hans män slår tillbaka.
Och på morgonen har 18:e infanteriregementet-
fortfarande kontroll över Crucifix Hill.
För sitt mod och orädda ledarskap erhåller Bobbie Brown-
den finaste utmärkelsen en soldat kan få för handlingar i strid:
Kongressens hedersmedalj.
Ceremonin hölls i Östra rummet i Vita huset.
Det var president Truman som överlämnade medaljen till Brown-
och det sägs att han sa, medan han la den runt halsen på honom:
"Jag tar hellre en sån här än att vara president."
Och Bobbie Brown, rak och reko som han var, svarade presidenten:
"Ni vet att ni ljuger."
En ständig smärta ledde under senare år till en depression.
1971 dog Brown genom självmord.
Erövringen av Crucifix Hill-
ledde till att Aachen omringades och slutligen kapitulerade-
den 21 oktober 1944.
Generallöjtnant Gerhard Graf von Schwerin-
befälhavare för garnisonen i Aachen, får skulden.
Schwerin hålls ansvarig för katastrofen i Aachen-
och Hitler vill nog ställa honom inför krigsrätt.
Men Schwerin står under sina överordnades beskydd-
så Hitler glömmer mer eller mindre allt och Schwerin stationeras-
vid italienska fronten där han faller ur Hitlers blickfång.
Aachen är den första stora tyska staden som faller.
Aachens fall är en stor motgång för nazisterna och tyska folket-
för nu står amerikanerna på tysk mark i väst-
samtidigt som Sovjet erövrar delar av Ostpreussen.
Så kriget har nu kommit till tysk mark.
Men medan hösten etablerar sig och vädret blir sämre...
...ökar den tyska kampviljan igen-
för både Sovjet i Öst och de allierade i Väst tappar fart.
Och kriget i Europa rasar i ytterligare sex månader.
Text: Peter Wennersten