Kun amerikkalaispataljoona joutuu saksalaisten piirittämäksi-
japanilais-amerikkalainen yksikkö yrittää tavoittaa sen.
Niin kutsumansa Itsemurhakukkulan juurella kukaan ei liikahdakaan-
rynnäkkökäskystä huolimatta.
Kunnes yllättävä sankari astuu näyttämään mallia.
Kuudes kesäkuuta 1944.
Liittoutuneet nousevat maihin Normandiassa-
avaten länsirintaman.
Mutta fanaattiset natsit jatkavat kiivasta taistelua selviytyäkseen.
Normandian maihinnousu oli taistelu. Nyt on yhä voitettava sota.
Perjantai, 27. lokakuuta 1944.
Vogeesien vuoristo, Ranska.
Amerikkalainen kersantti Shiro Kashino johtaa sotilaansa-
kapeaa polkua pitkin syvälle metsään.
Kello 3.00 heidän on vaikea nähdä reittiä.
On vaikea kuvitella, miten pimeää oli.
Puut varjostivat.
Pimeyttä, ei kaupungin valoja, jotka valaisisivat taivaan.
Se tuntui painajaiselta.
442. rykmentin pelkäväät eksyvänsä metsässä-
joten he kiinnittävät selkäänsä valkoiset paperinpalat-
joita takana oleva sotilas voi seurata.
Heidän tehtävänsä on pelastaa amerikkalaispataljoona-
joka on saksalaisten saartama.
Toinen pataljoona on kahdeksan kilometrin päässä linnuntietä-
mutta laaksot ja harjanteet pidentävät matkaa.
Monet vapaaehtoiset 442. divisioonan sotilaat-
olivat aiemmin vankeina vankileireillä.
Pearl Harborin pommituksen jälkeen Roosevelt-
allekirjoitti määräyksen, joka pakotti amerikanjapanilaiset-
jättämään kotinsa mantereella.
Kaikki, joilla ovat taustaltaan 1/16 japanilaisia-
joutuvat vankilaan, mukaan lukien tuhannet lapset-
vanhukset ja vammaiset.
Hallitus rakensi 10 niin sanottua pysyvää siirtoleiriä-
ympäri Yhdysvaltoja.
Ne olivat isoja parakkeja, joissa oli tavalliset käymälät.
Keskellä ei-mitään niitä ympäröivät piikkilangat.
Niistä tuli koti yli 100 000 amerikanjapanilaiselle-
seuraavan kolmen vuoden ajaksi.
Armeijassa 7. joulukuuta 1941 palvelleet-
amerikanjapanilaiset vapautettiin palveluksesta-
tai siirrettiin muualle helmikuussa 1942.
Mutta monet nuoret miehet leireillä olivat vapaaehtoisia-
kun Roosevelt loi 442. rotuerotellun rykmentin-
vuotta myöhemmin.
He olivat vasta poikia.
He olivat nuoria 17-22-vuotiaita.
Osa heistä oli patriootteja.
He halusivat todistaa kykynsä maalleen.
Jotkut halusivat vain pois leireiltä. Se oli kamala paikka.
Koulutuksen jälkeen 442. divisioona taisteli Italiassa-
ja siirtyi sitten Ranskaan.
He kirjaimellisesti väistelivät luoteja ulkomailla, ja tiesivät-
että heidän oli voitettava henkensä pelastamiseksi.
Toisaalta he myös tiesivät edustavansa väkeään-
jotka olivat yhä leireillä tai Havaijilla.
He ymmärsivät, että tämä oli koe-
jossa mitattiin, kuinka amerikkalaisia he olivat.
Lähdettyään aamukolmelta 442. rykmentti saapuu lähtöpisteeseensä-
myöhään aamulla.
Pelastettava joukko on viiden kilometrin päässä.
Kadonnut pataljoona on 141. jalkaväkirykmentistä-
joka on 442. jalkaväkirykmentin sisarrykmentti-
36. jalkaväkidivisioonassa.
36. divisioona oli kokenut joukko-osasto.
Se oli johtanut hyökkäystä eteläiseen Ranskaan elokuussa 1944.
Se meni Vogeesien vuoristoon syyskuuhun mennessä.
Siihen kuvaannollinen hauskuus alkoikin loppua.
Kun 141. divisioona hyökkäsi kukkulalle 595-
-ensimmäinen pataljoona meni liian pitkälle.
Saksalaiset lähestyivät takaapäin ja erottivat heidät rykmentistään-
-estäen heitä saamasta vahvistuksia, täydennyksiä ja apua.
Piiritys aloittaa toisen maailmansodan version-
kadonneen pataljoonan tarinasta.
Termi oli peräisin 1. maailmansodasta-
ja se viittasi joukko-osastoon, jota ei oltu menetetty.
Joukon olinpaikka tiedettiin, mutta heidän luokseen ei päästy.
Luutnantti Martin Higgins luo puolustuslinjan-
varmistaakseen joukon asemat.
Kolmen päivän ajan eristyksissä oleva pataljoona-
torjui saksalaisten iskuja.
Yritykset paeta motista-
ovat epäonnistuneet.
Muonan ja ammusten huvetessa-
rykmentin tilanne muuttuu epätoivoiseksi.
Ei voi tietää, kauanko he vielä kestävät.
Kersantti Shiro Kashino ja I-komppanian miehet-
taistelevat eteenpäin metsässä yrittäen pelastaa joukon.
Kun he johtavat amerikkalaisten iskua-
saksalaiset aloittavat rajun vastahyökkäyksen.
I-komppanian vasen sivusta on suojaton.
Kashino näkee joukkueen-
joka ei voi liikkua konekivääripesäkkeen tulituksessa.
Kashino oli amerikanjapanilainen, joka varttui-
Washingtonin osavaltiossa. Hän oli kaikin puolin periamerikkalainen.
Hän pelasi jalkapalloa.
Hänet kiskaistiin juuriltaan-
ja lähetettiin Minidokan siirtoleirille Idahoon.
Luulen, että hän halusi kärsimättömästi pois leiriltä-
ja hän näki armeijan tilaisuutena todistaa kykynsä.
Yhtäkkiä Kashino ryntää tukemaan pinteessä olevaa joukkuetta.
Hän rynnistää antaen saksalaisille liikkuvan kohteen.
Kashino kunnostautui ottamalla jatkuvasti haasteen vastaan.
Jos se tarkoittaisi oman hengen vaarantamista muiden puolesta-
hän teki sen yhä uudestaan.
Kashino onnistuu.
Hän vetää saksalaisten tulen itseensä-
jotta muut pääsevät etenemään.
Hän viittoo heitä kiertämään ja tuhoamaan konekivääripesäkkeen.
Yhä tiukan tulituksen kohteena hän tukee hyökkäystä-
Thompson-konepistoolillaan.
Sellainen toiminta teki hänestä pidetyn johtajan-
ja todisti, että sotilaat pystyvät uskomattomiin tekoihin.
Hänen suojatulensa avulla muut voivat tuhota konekivääripesäkkeen.
Kun amerikkalaiset etenevät...
...saksalainen tankki hiipii heidän yläpuolelleen.
Taistelun kaaos on mahdollistanut sen lähestymisen huomaamatta.
Kersantti Al Takahashi huomasi hirmun viime hetkellä.
- Suuliekki leimahti... -"Feuer!"
...ja hän heittäytyi sivuun.
Tankista ammuttu ammus iskeytyy maahan Al Takahashin viereen.
Mutta se ei räjähdä. Onneksi se on suutari.
Jos hän olisi hypännyt toiseen suuntaan-
törmäys olisi tappanut hänet.
Amerikkalaisia vastassa on linnoittautunut-
ja raivoistasti tulittava vihollinen.
Vuonna 1944 sodassa oli harvinaista-
että saksalaiset piirittivät-
kokonaisen liittoutuneiden pataljoonan.
Propaganda ei saa menettää tätä tilaisuutta.
Saksalaisjoukot määrättiin estämään pelastusyritykset-
joihin amerikkalaiset ryhtyivät.
Vuoristoyksiköt määrättiin vahvistamaan saksalaisasemia.
Gebirgsjäger, eli vuoristojoukot-
perustettiin ensimmäisessä maailmansodassa-
puolustamaan Itävallan Alppeja.
Heidät on koulutettu taistelemaan vaikeissa sääolosuhteissa korkealla.
Gebirgsjäger-joukkojen erikoisuus on, että miehet oli värvätty-
alppialueilta Itävallasta ja Baijerista.
Majuri Franz Seebacher komentaa Heeres-Gebirgsjäger pataljoonaa 2O1.
Franz Seebacher on melko nuori pataljoonan komentaja.
Hän on vasta 26-vuotias ottaessaan komennon.
Hän liittyi alun perin Itävallan armeijaan-
ja siirtyi sitten Saksan armeijaan.
Hän teki ansiokkaan uran toisessa maailmansodassa.
Seebacher käy asemiin tuhannen miehen kanssa.
Aseina heillä on konekivääreitä-
kevyttä tykistöä ja kranaatinheittimiä.
Saksalaisilla on kartat.
He tuntevat alueen-
ja maaston ominaisuudet-
ja he asettavat joukkonsa puolustuslinjalle-
kukkuloiden päälle, mistä he voivat tulittaa amerikkalaisia.
Saksan vastahyökkäys jatkuu tankkien ja tykistön tulituksella.
Puut räjähtävät 442. rykmentin sotilaiden ympärillä.
Kaikki jututtamani sotilaat puhuivat puiden räjähtämisestä.
He pelkäsivät niitä kuollakseen.
Kuvittele olevasi metsässä, jossa on 20-metrisiä mäntyjä-
kun yhtäkkiä tykistö alkaa ampua-
ja ammukset räjähtävät puihin osuessaan.
Olet siis alttiina paitsi lyijysateelle-
vaan myös räjähdysten irrottamille oksille.
Saksalaisten tarkka-ampujien ja tykkien painostamana-
amerikkalaisten on vetäydyttävä.
Perääntykää!
He pysäyttävät saksalaisten vastahyökkäyksen-
mutta menettävät myös jo valtaamiaan asemia.
Se on kivulias takaisku.
Lauantai, 28. lokakuuta 1944.
Pelastajien ollessa yhä viiden kilometrin päässä-
luutnantti Martin Higgins ja hänen pataljoonansa elossa olevat miehet-
kohtaavat kasvavia haasteita.
Oltuaan neljä päivää saarroksissa vähien muonavarojen varassa-
he alkavat nääntyä nälkään.
Mutta juomavesi on heidän suurin huolenaiheensa.
Se on välttämättömyys.
Jos sotilaat kärsivät nestehukasta, se ei tarkoita-
että he kuolevat nopeasti-
mutta he menettävät taistelutehokkuuttaan.
Aivan puolustuslinjan edessä on mutainen lätäkkö-
joka on ainoa juomaveden lähde.
Ja mikä pahinta, se on jaettava vihollisen kanssa.
Ruumis saastuttaisi juomaveden.
Molemmat puolet välttävät siis ampumasta lähellä olevia.
Mutta ilman ruumistakaan-
lätäköstä ei ehkä ole turvallista juoda.
Veden pitäisi olla virtaavaa, jottei siinä olisi pieneliöitä-
jotka voivat sairastuttaa juojan.
Halatsonitabletit olivat tärkeitä väline-
veden puhdistamisessa.
Halatsoni on kemiallinen yhdiste-
jonka kloori tappaa bakteereja ja loisia.
Väittely kloorin tehokkuudesta viivästytti halatsonin käyttöä-
vuoteen 1944, jolloin sen todettiin olevan turvallista ja tehokasta.
Kahdella halatsonitabletilla-
saa pullollisen juomakelpoista vettä 10 minuutissa.
Mutaveteen voi käyttää neljää tablettia.
Se on kannettava vedenpuhdistusjärjestelmä.
Kadonneen pataljoonan tabletit kestivät vain päivän.
He tarvitsevat lisää halazonea, ruokaa-
lääketarvikkeita ja paristoja radioon.
Yritys viedä tarvikkeita ilmateitse epäonnistui-
kun pilvien takia sijainnista ei oltu varmoja.
Mutta lentäjät ovat päättäväisiä.
Nyt kun P-47:t jyrisevät-
Higgins ja miehet valmistautuvat tarvikelähetykseen.
He ovat valmistelleet visuaalisen merkin lentokoneille.
He yrittävät viestittää ottamalla pois kaiken vaalean-
tai valkoisen, jonka he voivat sitoa yhteen-
ja joka voisi kiinnittää lentäjän huomion.
Kangas on merkkinä.
Koska pataljoona on saksalaisten piirittämä-
lentäjien on pudotettava tarvikkeet oikeaan paikkaan.
Higgins ja miehet katsovat, kun kontit leijuivat alas taivaalta.
Ne laskeutuvat yksi kerrallaan vihollisen alueelle.
Kaikki tarvikkeet päätyvät saksalaisten käsiin.
Se oli aikamoinen pettymys.
Täältä tulevat lentokoneet. Mahtavaa. Pääsen syömään.
Saan ehkä vettä, mutta enpä saakaan: vihollinen saa.
Veriviholliseni saa vettä.
Ilman täydennyksiä-
kadonneen pataljoonan tilanne muuttuu epätoivoisemmaksi.
Higgins on luultavasti huolissaan-
johtajuutensa heikkenemisestä. Sotilaita haavoittuu.
Lääkintätarvikkeita on vähemmän.
Hän on huolissaan ammusten riittämisestä.
Ja sekin, että pääseekö apu perille?
Yhtäkkiä amerikkalaiset kuulevat lähestyvän tykistökranaatin äänen.
Kadonnut pataljoona on osa 36. divisioonaa, ja sitä komentaa-
amerikkalainen kenraalimajuri John Dahlquist.
Koska 141. rykmentti ei kyennyt pelastamaaan omia miehiään-
Dahlquist oli kutsunut 442. rykmentin hoitamaan tehtävän.
Hän oli yhä turhautunut-
epäonnistuneen pelastusoperaation takia.
Hänen kärsimättömyytensä on ymmärrettävää.
Hänen pataljoonansa on eristyksissä.
Muiden yksiköiden on päästävä heidän luokseen.
Hän ei todellakaan halua, että hänen pataljoonansa tuhotaan.
Se on selvä.
Se voisi myös romuttaa divisioonan taistelutahdon.
Muonan ja tarvikkeiden toimittamiseksi Dahlquist aikoo-
ampua omia miehiään tykistökranaateilla.
Linjan takana esimerkiksi tiivistetyt muona-annokset-
vedenpuhdistustabletit ja lääkintätarvikkeet-
kääritään varovasti ja laitetaan onttoihin ammuksiin.
Ne ammutaan alueelle.
Säästä ei tarvitse huolehtia ja pataljoonan sijainti tiedetään.
Mutta se on melko nerokas ratkaisu-
mutta silti vain väliaikainen sellainen.
Sillä voidaan hankkia aikaa, kunnes keksitään parempi tapa.
Savukranaatti laskeutuu-
kadonneen pataljoonan puolustuslinjan eteen.
Se on ammuttu leirin koordinaattien vahvistamiseksi.
Tykistön tarkkailijan säätöjen avulla-
ammukset alkavat räjähdellä yläpuolella.
Ne osuvat puihin ja muonaa satelee maahan.
Kukkulalla pintansa pitävät yli 200 sotilasta jakavat tarvikkeet.
Sillä välin pelastusjoukot jatkavat lähestymistä.
Kersantti Shiro Kashino ja muut 442. rykmentin miehet-
kaivautuvat asemiin toiseksi yöksi tehtävän alettua.
Toisin kuin kersantti-
sotamies Barney Hajiro varttui Havaijilla eikä ollut vankilassa.
Ja toisin kuin Kashinoa-
Hajiroa pidetään ongelmasotilaana.
Barney Hajiro oli kiehtova hahmo-
koska hänellä armeijassa oli maine laiskurina ja rettelöitsijänä.
Hän oli tulisieluinen ja joutui käsirysyihin-
ja vaikeuksiin jatkuvasti-
sekä tovereidensa että komentajiensa kanssa.
Nyt häntä ja muita odottaa taas pitkä ja märkä yö.
Keskellä metsää ei ole mukavia tukikohtia-
tai rakennuksia.
Oli lokakuun loppupuoli. Talvi oli tulossa.
Oli kylmä ja alkoi sataa.
He kaivoivat joka ilta ojan ja toivoivat olevansa siellä suojassa-
ja nukkuivat yön.
Toinen ongelma on ruoan toimittaminen 442. rykmentille.
Samoin kuin kadonneella pataljoonalla-
pelastajillakin oli epävarma huoltoreitti.
Eristyneisyys ja maasto vaikeuttavat autojen pääsyä rintamalle.
3. pataljoonan komentaja, everstiluutnantti Alfred Pursall-
kutsuu vapaaehtoisia-
noutamaan läheiselle tielle toimitettua muonaa.
Kashino suostuu johtamaan tehtävää...
...mutta ei halua lähteä heti.
Kashino huomautti järkevästi-
että huoltoautojen ääni herättäisi saksalaisten huomion.
Hän haluaa odottaa tunnin siltä varalta, että saksalaiset iskevät.
Mutta Pursall on eri mieltä ja antaa suoran käskyn.
Hän nousi ylös ja antoi miehilleen käskyn seurata häntä-
polkua pitkin kuormureille.
Kashino johtaa miehensä pimeän ja hiljaisen metsän läpi.
Kauempana huoltoautot kulkevat kapeaa tietä pitkin.
Sotilaat eivät ehdi edetä 200 metriäkään-
kun valtava räjähdys jysähtää.
Kun kersantti Shiro Kashino johtaa miehensä polkua pitkin-
kohti kuormureita-
metsä ympärillä leimahtaa tuleen.
Juuri se, mitä Kashino ennusti tapahtuvan, tapahtui.
Saksalaiset löysivät joukot-
huoltoajoneuvojen melun perusteella ja avasivat tulen.
442. rykmentin sotilailla ei ole aikaa suojautua.
Tulitus on liian hurjaa.
Kahdeksan miestä haavoittuu.
Kun palo laantuu, Kashino ja muut vähemmän loukkaantuneet-
auttavat haavoittuneet sairastuvalle.
Myöhemmin, kun Kashino saapuu pataljoonan komentopaikalle-
hän löytää everstiluutnantti Alfred Pursallin.
Kashino syyttää häntä-
siitä, että hän saattoi heidät turhaan vaaraan.
Hän lisää, että miehet näkisivät mieluummin nälkää-
kuin antaisivat muiden kärsiä.
Sotilaallisesta näkökulmasta Kashino ylittää rajan.
Hän rikkoo sotilaslakia.
Alempiarvoinen aliupseeri ei voi kyseenalaistaa-
esimiehensä suoria käskyjä.
Saksalaisten iskun jälkeen-
amerikanjapanilaisten sotilaiden tappiot lisääntyvät-
kautta rintaman.
Yritettyään kaksi päivää pelastaa 141. jalkaväkirykmentin sotilaita-
kadonnut pataljoona on yhä noin kolmen kilometrin päässä.
He etenivät synkässä metsässä-
kohtasivat konekivääritulta-
ja suojautuivat-
ja ryömivät mäkeä ylös.
Sen seurauksena miehet eivät tienneet hyvin, missä olivat.
He tiesivät vain, että joku ampui heitä jostakin-
ja heidän piti jatkaa matkaa.
Sunnuntai, 29. lokakuuta 1944.
Aamun taistelussa amerikanjapanilaiset sotilaat-
etenevät saksalaisten puolustusta kohti.
Mutta 36. jalkaväkidivisioonan komentajalle-
kenraalimajuri John Dahlquistille se ei riittänyt.
Hänestä etenemisen pitäisi tapahtua nopeammin.
Hän vierailee poikkeuksellisesti rintamalla taistelun aikana.
Hän ei luota johtajiinsa.
Hän on ehkä enemmän pilkunviilaaja kuin on tarpeen.
Sen pitäisi lietsoa taistelutahtoa moninkertaiseksi-
kun kahden tähden kenraali sanoo-
"Tiedättekö mitä?"
"En vain käske teitä etenemään, vaan johdan teitä itse."
Sulkutulen takia miesten on pakko suojautua.
Dahlquist ei tajunnut tilannetta. Hän sanoo-
"Nyt ymmärrän, mitä teillä on vastassa."
Hän aiheuttaa hämmennystä sivuuttamalla komentoketjun.
Hän yllyttää omakätisesti sotilaita etenemään.
Lopulta 3. pataljoonan komentaja everstiluutnantti Pursall murtuu.
Hän käskee Dahlquistin häipyä rintamalta.
Jotta Pursall läksytti kenraalia sillä tavalla-
hänen täytyi olla suunniltaan.
Värvätyn sotilaan näkökulmasta kahden johtajan kinastelu-
syö yhteishenkeä ja taistelutahtoa.
Kadonneen pataljoonan puolustusalueella-
lentokoneiden ääni jytisee taas ilmassa-
kun paikalle yritetään tuoda tarvikkeita.
Se on kolmas yritys toimittaa tavaraa ilmateitse-
ja se onnistuukin.
Ruokaa, lääkintätarvikkeita ja ammuksia satelee alas.
Luutnantti Martin Higgins miehineen saa niistä helpotusta.
Tilanne paranee-
mutta ohi se ei ole. Sitä toivoo, että omat joukot pääsevät apuun.
Sitä ennen kriisi ei ole ohi.
Sillä välin kersantti Shiro Kashino ja 3. pataljoonan sotilaat-
ovat taistelleet saavuttaakseen kadonneen pataljoonan.
Edessä on taas kulkua petollisessa maastossa.
Harjanteen päässä kilometrin eteäisyydellä-
-Higgins miehineen odottaa pelastusta.
Mutta päästäkseen sinne-
3. pataljoonan on tuhottava vihollinen rinteeltä.
Linnoittautuneet saksalaissotilaat-
panevat heidät maksamaan kovan hinnan.
Kun he yrittävät nousta-
saksalaisten tuli saartaa heidät joka suunnalta.
Yritettyään kiertää saksalaisten selustaan 442. rykmentin miehet-
ovat pysähtyneet kapealle rintamalle-
matkalla kadonneen pataljoonan luo.
Asemista taisteltiin sentti sentiltä. He olivat ahdingossa-
eivätkä tienneet, missä seuraavaksi räjähtäisi-
tai mistä seuraava kranaatti lentäisi tai konekivääri tulittaisi.
He saavat käskyn: kiinnittäkää pistimet.
Pistin on veitsenterä, joka kiinnitetään kiväärin etuosaan.
Sotilaita koulutetaan iskemään pistimillä tappavasti.
Mutta niitä käytetään harvoin.
Moni olisi mieluummin tulitaistelussa-
kuin puukkotappelussa, koska jälkimmäinen on fyysistä-
eikä niin abstraktia kuin tulitaistelu.
Pistintä käytetään viime hädässä.
Upseeri antaa käskyn kiinnittää pistimet-
vain epätoivoisissa olosuhteissa.
Kun sotilaat kiinnittävät teriä-
he huomaavat, että mikä tahansa liike vetää tulta puoleensa.
Loukussa ja suojattomana yhä useampi saa osuman.
Mukaan lukien kersantti Shiro Kashino.
Tiedämme vain-
että hän altistui jatkuvasti tulitukselle-
ja jossain vaiheessa hän haavoittui kolmannen kerran lyhyen ajan sisällä.
Barney Hajiro näkee, että Kashino on haavoittunut.
Hän kehottaa tätä menemään hoitoon.
Vuosia myöhemmin Hajiro sanoi minulle melkein epäuskoisena-
että hän oli sotamies ja käski kersanttia.
Hän hämmästyi, että Kashino-
joka ei ollut koskaan karttanut haasteita-
vetäytyi kuin vetäytyikin lääkintämiehen luo.
Harjanteen yläpuolella majuri Franz Seebacher katselee-
amerikkalaisjoukkojen kerääntymistä.
Amerikkalaiset eivät saa paljoakaan tukea ilmavoimilta-
panssareilta tai tykistöltä.
He käyvät saksalaisten tavoin uuvutustaistelua-
ja ammukset ja miehet käyvät vähiin.
Se on brutaali paikka taistella.
Seebacher tietää, ettei vaihtoehtoja ole.
Korkeita paikkoja on puolustettava, jotta liittoutuneet-
saataisiin pysäytettyä ennen Reiniä.
Yhä harjanteella konekivääritulen kohteena-
amerikkalaiset saavat rynnäkkökäskyn.
Hetkeen kukaan ei etene-
ei edes sotamies Barney Hajiro.
Hajiro kertoi minulle vuosia myöhemmin, ettei taaksepäin pääse.
Voi mennä vain eteenpäin.
He olivat pinteessä. Hän tiesi-
että he kuolisivat kukkulalle, jos he eivät toimisi.
Browning-pikakivääri valmiudessa-
Hajiro etsii lisäammuksia-
ja kääntyy sotamies Takeyasu Onagan puoleen.
Onaga käskee Hajiron ottaa häneltä P-38, jos häntä ammutaan.
Hajiro muisti elävästi, surullisen ilmeen-
joka häivähti hänen taistelutoverinsa kasvoilla.
Sillä hetkellä Hajiro luultavasti nousi ylös-
ja alkoi johtaa rynnäkköä.
Hajiro rynnisti ja muut I-komppanian miehet seurasivat.
Hänen paras puolensa ilmeni taistelussa.
Sellaisissa oudoissa olosuhteissa miehiä koeteltiin-
ja he löysivät itsestään uusia voimia.
Se oli totta Barney Hajiron kohdalla.
Konekiväärit ja tykistö niittävät miehiä lakoon välittömästi.
Onaga pysähtyy nostamaan kaatuneen puun-
joka on sotilastoverin päällä.
Sitten Onaga jatkaa etenemistään mäkeä ylös...
...ja heittää vihollisia kranaatilla.
Yhtäkkiä luoti lävisti hänen kurkkunsa.
Hajiro näkee ystävänsä kaatuvan.
Hän oli varmasti vihainen.
Hän oli varmasti kauhuissaan...
...olihan hän menettämässä ammusmiehensä.
Hän tiesi, että hänellä oli lipas ammuksia jäljellä.
Hän juoksi kuin hullu ampuen koko matkan.
Saksan 201:n vuoristopataljoonan sotilaat-
pitävät asemansa amerikkalaisia vastaan.
On varmasti järkyttävää nähdä miesten tulevan mäkeä ylös huutaen ja karjuen.
Tässä tilanteessa sota muuttuu tunteelliseksi-
ja täysin arvaamattomaksi.
Pattitilanne purkautuu, eikä vankien ottaminen ole etusijalla.
Sotamies Barney Hajiro rynnäköi mäkeä ylös-
ja näkee toisen konekivääripesäkkeen.
BAR-kivääri painaa 7-9 kiloa.
Lisäksi hän kantaa kypärää ja muita varusteita juosten ylämäkeen.
En tiedä, miten hän pystyi siihen.
Adrenaliiniryöppy antaa voimaa näihin tilanteisiin.
Hän jatkaa kiipeämistä, mutta-
kun hän lähestyy kolmatta konekivääripesäkettä, onni kääntyy.
Barney tunsi luodin lävistävän hänen käsivartensa.
Hän kaatui.
Mutta hänen miehensä olivat hänen takanaan-
ja he ampuivat saksalaisia.
Hän siis saavutti tavoitteensa.
Hän johti rynnäkköä rinnettä ylös.
Lääkintämies haluaa lähettää Hajiron ensiapuun, mutta tämä kieltäytyy.
Hän menetti kiväärinsä, mutta hänen taistelutahtonsa oli tallella.
Hän sanoi: "Jos minulla olisi ollut ase, olisin jatkanut."
Lopulta Hajiro myöntää vammansa vakavuuden-
ja suostuu vetäytymään, vaikka kieltäytyy avusta.
Hän halusi varmistaa, että sotilaat, jotka tarvitsivat apua-
enemmän kuin hän, saisivat sitä.
On kunnia-asia olla viimeinen ja varmistaa-
että kaikista muista huolehditaan ensin.
Menetettyään Shiro Kashinon, Barney Hajiron ja monia muita
442. rykmentti ajaa saksalaiset perääntymiskannalle.
Mutta he eivät ole vielä tavoittaneet kadonnutta pataljoonaa.
Seuraavana aamuna, 30. lokakuuta-
partio amerikanjapanilaisia sotilaita etenee metsän läpi.
Taistelukenttä oli autio.
Oli oudon rauhaisaa, joten he etenivät.
He eivät tienneet, mitä odottaa. He pelkäsivät konekivääritulta-
ja kranaatinheittimiä.
He löytävät viestilangan ja päättävät seurata sitä.
On aina riskialtista, kun kaksi omaa yksikköä on niin lähekkäin.
Kun ottaa huomioon jo viikon jatkuneen tilanteen metsässä-
he olivat varmasti hyvin stressaantuneita.
He havaitsevat liikettä ja valmistautuvat.
Puun takaa ilmestyy hahmo.
Hän on toinen amerikkalainen kadonneesta pataljoonasta.
M. Sakamoto kohtasi ensimmäisenä kadonneen pataljoonan sotilaan.
Hän ei tiennyt, mitä sanoa.
Hän takelteli ja kysyi, haluaisiko joku tupakkaa.
Se osoittautui oivaksi tokaisuksi, joka sopi tilanteeseen-
jossa molemmat osapuolet olivat kokeneet kovia.
Tupakka oli suuri helpotus heidän kokemiensa kauhujen jälkeen.
Seitsemän päivän eristyksen jälkeen 141. jalkaväkirykmentin-
ensimmäisen pataljoonan eloonjäänet pelastetaan.
Alkuperäisistä 274 sotilaasta-
211 laskeutuu mäkeä alas, ja 32 heistä on haavoittunut.
Lehdistö antaa tapaukselle paljon palsatilaa-
mutta Yhdysvaltain armeijan julkaisemat kuvat eivät tunnusta-
amerikanjapanilaisten sotilaiden roolia.
Erillisestä 442. rykmentistä-
52 miestä kuolee tehtävän aikana ja 280 haavoittuu.
Uhreja on luultavasti enemmän kuin pelastettuja.
Kaksi viikkoa myöhemmin kenraalimajuri John Dahlquist-
määrää 442. rykmentin koolle-
myöntääkseen presidentillisen kunniamaininnan.
Hän on vihainen, kun paikalla on vähemmän sotilaita kuin hän odotti.
Eräs upseeri kertoo-
että tässä ovat kaikki 442. rykmentin elossa olevat miehet.
Toivuttuaan vammoistaan kersantti Shiro Kashino jatkaa taistelua.
Hän saa hopeatähden kaksi pronssitähteä-
ja kuusi purppurasydäntä.
Kun hän on ehdolla ansioristin saajaksi-
hänet tuomitaan väärin perustein sotaoikeudessa-
ja häneltä viedään sotilasarvo ja ansioristi.
Yli 50 vuotta myöhemmin armeijan tutkinta puhdistaa Kashinon maineen.
Sotilastoverit anoivat hänelle tunnustusta armeijalta-
mutta valitettavasti hän sai sen vasta puoli vuotta kuolemansa jälkeen.
Sotamies Barney Hajiro on ehdolla-
kongressin kunniamitalin saajaksi-
mutta hän saa ansioristin sen sijaan.
Syynä on hänen japanilainen taustansa.
Kesti yli 55 vuotta, ennen kuin hallitus tunnusti-
että hän oli ansainnut maan korkeimman sotilasansiomerkin.
Sen myönsi presidentti Bill Clinton 21. kesäkuuta vuonna 2000.
Toisen maailmansodan lopussa 442. rykmentti-
-on yksi Yhdysvaltain armeijan palkituimmista yksiköistä.
Se palasi Italiaan keväällä 1945 murtaakseen Gootti-linjan.
Tuolloin sota Euroopassa riehui yhä.
Suomennos: Juha Peuhkuri