En amerikansk bataljon er omgitt av tyskere.
Soldater i en atskilt japansk- amerikansk enhet prøver å nå dem.
De sitter fast ved foten av den såkalte Suicide Hill.
Ingen rører seg etter ordren om å angripe.
Helt til en usannsynlig helt viser vei.
6. juni 1944.
Allierte styrker lander endelig i Normandie for å åpne vestfronten.
Men nazister og fanatikere kjemper iherdig for å overleve.
D-dagen var et slag.
De må fremdeles vinne krigen.
Fredag 27. oktober 1944.
Vosges-fjellene, Frankrike.
Sersjant Shiro Kashino leder soldatene sine på en smal sti-
dypt inne i skogen.
Klokken 03.00 sliter de med å se ruten sin.
Det er vanskelig å tenke seg hvor mørkt det er.
Trær henger over dem.
Det er helt svart, uten noen form for bylys som lyser opp himmelen,-
får det til å virke som om du er i et mareritt.
For at mennene i kamplaget fra 442. regiment ikke-
skal gå seg vill i skogen,-
fester de hvitt papir på ryggen-
som soldaten bak kan følge.
De skal redde deler av en bataljon av amerikanske soldater,-
helt avskåret av tyske styrker.
Den andre bataljonen er åtte kilometer unna i luftlinje,-
men dalene er dype, noe som øker avstanden.
Da de meldte seg til tjeneste,-
bodde mange soldater i 442. som internerte i fangeleirer.
Etter Pearl Harbor-
tvang en ordre signert av president Franklin Roosevelt-
japansk-amerikanere vekk fra hjemmene sine på fastlandet.
Alle som er 1/16 japanske eller mer er satt i fengsel,-
blant dem tusenvis av barn, eldre og funksjonshemmede.
Regjeringen bygde ti såkalte permanente omplasseringsleirer-
spredt rundt om i USA,-
og dette var et militært husvære.
De var store brakker med vanlige latriner-
midt ute i ødemarken, omgitt av piggtråd.
Dette ble hjemmet til mer enn 100 000 japansk-amerikanere-
de neste tre årene.
Japansk-amerikanere som tjenestegjorde 7. desember 1941-
blir skrevet ut eller overført i februar 1942.
Men mange melder seg fortsatt frivillig-
når Roosevelt aktiverer det segregerte 442. regimentsteamet-
ett år senere.
Du må huske at dette var gutter.
De var unge fra 17-18 til 21-22 år gamle.
Noen av dem var patrioter.
De ville kjempe for å vise landet sitt hva de duger til.
Noen ville slippe unna leirene.
Det var et forferdelig miljø.
Etter trening kjemper 442. i Italia, og så lander de i Sør-Frankrike.
De unngikk kuler i utlandet,-
og de visste at de måtte vinne for å redde livet.
På den annen side visste de at de representerte noe-
ved seg selv og folket-
som fortsatt var i leirene eller på Hawaii.
De forsto at dette var en test av hvem de var som amerikanere.
Etter å ha startet klokken tre,-
ankommer 442. avhoppspunktet sent om morgenen.
Enheten de må redde, er fortsatt fem kilometer unna.
Den tapte bataljonen er fra 141. infanteriregiment,-
et søsterregiment av 442. i den 36. infanteridivisjonen.
36. divisjon hadde vært mye i kamp på denne tiden.
Det hadde ledet an i invasjonen av Sør-Frankrike i august 1944.
Det hadde kjempet seg inn i Vosges innen september.
Her begynte moroa, om man kan si det, å ta slutt.
Da 141. angrep for å ta åsen 59-5,-
-drar første bataljon for langt foran.
Tyskerne kommer bakfra og skiller dem fra regimentet-
-og de avskjæres fra forsterkninger, nye forsyninger og hvile.
Omringingen starter andre verdenskrigs versjon-
av sagaen om den tapte bataljon.
Det var et begrep fra 1. verdens- krig for en lignende situasjon,-
der en enhet var, ikke tapt, fordi tap indikerer at,-
du vet, de er borte, eller du ikke vet.
Du vet nøyaktig hvor de er, men kan ikke nå dem.
Løytnant Martin Higgins etablerer et forsvarsområde-
for å sikre posisjonen deres.
I tre dager avverget den avskårne bataljonen en rekke tyske angrep.
Alle forsøk på å kjempe seg ut-
eller for regimentet å kjempe seg inn i det, har mislykkes.
De begynner å gå tomme for proviant og ammunisjon,-
og situasjonen i det texanske regimentet blir desperat.
Vi vet ikke hvor lenge de holder ut.
Sersjant Shiro Kashino og medlemmene i I-kompaniet-
kjemper for hver fremrykning i skogen under redningsaksjonen.
De leder det amerikanske angrepet, men tyskerne slår kraftig tilbake.
Da blir I-kompaniets venstre flanke eksponert.
Kashino ser en tropp som sitter fast i en skyttergrav i bakken over.
Kashino var japansk-amerikaner som vokste opp i staten Washington.
Han var en typisk amerikansk gutt.
Han spilte amerikansk fotball.
Han ble rykket opp med roten-
og sendt til Minidoka-leiren i Idaho.
Jeg tror han lengtet etter å komme ut av Minidoka,-
og han så hæren som en mulighet til å vise seg verdig.
Kashino løper ut for å lette på trykket-
i den fangede troppen.
Han stormer oppoverbakke og gir tyskerne et bevegelig mål.
Kashino utmerket seg med å vise hva han duger til.
Om det betydde å risikere sitt eget liv, gjorde han om og om igjen.
Kashino lykkes.
Han tiltrekker seg tyskernes ild, så de andre mennene kan rykke frem.
Han signaliserer at de skal ødelegge maskingeværredet.
Han er under intens ild.
Han bruker maskinpistolen til å dekke angrepet deres.
Jeg tror den slags handling skyldes at han liker sine menn-
og beviste at soldater var i stand til å gjøre ting-
hinsides deres fatteevne.
Han distraherer tyskerne. De andre kan sette MG-redet ut av spill.
Mens amerikanerne kjemper videre-
kommer en tysk stridsvogn i posisjon over dem.
Bråket og kaoset i trefningen har skjult ankomsten.
Teknisk sersjant Al Takahashi ser beistet i siste sekund.
- Munningen blusser opp. -"Feuer!"
Han kaster seg til siden.
Granaten fra stridsvognen lander på bakken ved siden av Al Takahashi.
Men eksploderer ikke.
Heldigvis var den ødelagt.
Hadde han hoppet den andre veien, ville sammenstøtet ha drept ham.
Amerikanerne slåss mot en forskanset fiende.
De vil at en alliert fremrykning skal koste så dyrt som mulig.
Det er relativt sjelden i krigen i 1944-
at tyskerne omringer en hel alliert bataljon.
Denne sjansen er for god for propagandaen til å tape.
Tyske tropper blir beordret til å stoppe alle redningsforsøk-
fra amerikanerne i denne bataljonen.
Fjellenheter får i oppgave å forsterke tyske posisjoner.
Gebirgsjäger, eller fjelltropper, ble dannet-
under første verdenskrig for å forsvare alpene.
De er trent til å slåss under tøffe værforhold.
Å kjempe i høyden.
Det særegne med Gebirgsjäger er at de fleste rekrutteres-
fra alpeområdene i Østerrike og Bayern.
Major Franz Seebacher leder Heeres-Gebirgsjäger-bataljon 201.
Franz Seebacher er en relativt ung bataljonssjef.
Han er bare 26 år når han tar over kommandoen.
Han er østerriksk, går inn i den østerrikske hæren-
og blir så overført til den tyske hæren.
Han får en fremragende karriere i andre verdenskrig.
Seebacher kommer i posisjon med 1000 menn bevæpnet med maskingevær,-
lett artilleri og bombekastere.
Tyskerne har kartene.
De kjenner regionen,-
de kjenner terrengets styrke og svakheter.
De posisjonerer troppene i en forsvarslinje-
på toppen av åsen-
hvor de kan skyte ned på amerikanerne i dalen.
Motangrepet fortsetter med flere stridsvogner og artilleri.
Feuer!
Trær eksploderer rundt kampstyrken til det 442. regiment.
Absolutt alle soldatene jeg snakket med, snakket om at trær sprakk.
De var livredde.
Tenk å være i en skog med-
furutrær som er opptil 20 m høye-
og plutselig åpnes artilleriilden.
Den eksploderer i trærne-
så du er sårbar, ikke bare for blyhagl,-
men for grenene som blir revet av i eksplosjonen.
Under stort press fra tyske snikskyttere og granater,-
må USA trekke seg tilbake.
Retrett!
De stanser tyskernes motangrep.
Men de må gi fra seg noe av gevinsten etter dagens kamp.
Det er et sviende nederlag.
Lørdag 28. oktober 1944.
Redningsmannskapene er fem kilometer unna.
Løytnant Martin Higgins og restene av bataljonen hans-
fra det 141. infanteriregimentet møter nye utfordringer.
Etter fire dagers isolasjon med lite rasjoner-
har de langsomt begynt å sulte.
Men å få i seg vann er deres største bekymring.
Man må bare ha tilgang.
Hvis soldatene tørker ut over tid, betyr det ikke-
at de vil dø når som helst,
men når de er så dehydrerte, blir de mindre effektive i kamp.
Rett ved området er en gjørmete dam den eneste kilden til drikkevann.
Det verste er at de må dele den med fienden.
Et lik kan forurense vannkilden.
Begge sider unngår å skyte noen i nærheten.
Selv uten lik er det kanskje ikke trygt å drikke.
Man trenger vann fra en strøm, som en elv,-
som kan ta vekk mikroorganismene-
som kan gjøre deg syk.
Halazone-tabletter var viktige for å rense vannet-
de skulle drikke.
Halazone er en kjemisk forbindelse med klor som dreper bakterier.
Debatt om effektiviteten ved klor-
gjorde at Halazone ikke ble utbredt før i 1944,-
da forskningen viste at det var trygt og effektivt.
To oppløste halazontabletter gjør en kanne vann drikkelig-
etter ti minutter.
Fire tabletter kan brukes til gjørmevann.
Et lavteknologisk, bærbart vannrensesystem.
Den tapte bataljonens første rasjon tabletter varte bare i én dag.
De trenger mer Halazone, mat,-
medisinsk utstyr til de sårede og batterier til radioen.
Første forsøk på et flydropp med forsyninger-
gikk galt da skydekke gjorde dem umulige å finne.
Men pilotene er fast bestemte.
Med lyden av P-47 i lufta-
gjør Higgins og mennene seg klare til levering av proviant.
De har laget et visuelt signal for å varsle flyene om posisjonen.
De vil prøve å signalisere ved å ta av alt-
hvitt eller med lyse farger som kan bindes sammen-
og kanskje bli oppdaget av en pilot som flyr over.
Stoffet sender et signal.
Med den tapte bataljonen omringet av tyskere-
må pilotene slippe beholderne på riktig sted.
Higgins og mennene ser på-
at beholderne svever ned fra himmelen.
Én etter én lander de i fiendtlig territorium.
Alle forsyningene havner på tyske hender.
Snakk om å gå fra opptur til nedtur.
Her kommer fly med forsyningene våre.
Fantastisk. Jeg får spise.
Kanskje drikke litt vann. Nei, jeg får ikke det.
Fienden min får det.
Uten nye forsyninger blir bataljonens situasjon mer desperat.
Higgins er nok bekymret for at kommandoen hans vil bli svekket.
Stadig flere er såret, og det er stadig mindre utstyr til å pleie dem.
Han er nok bekymret for ammunisjonen.
Så er det alt man ikke vet.
Når hjelpen frem?
Plutselig hører amerikanerne lyden-
av en innkommende artillerigranat.
Som del av den 36. infanteridivisjonen-
ledes den tapte bataljonen-
av en amerikansk generalmajor, John Dahlquist.
Irritert over at 141. ikke kunne redde sine egne menn-
tilkalte Dahlquist en kampstyrke fra det 442. regiment-
for å gjøre jobben.
Han er fortsatt frustrert over at redningsarbeidet mislyktes-
og mislykkede forsøk på leveringer.
Det er ganske lett å forstå at han er utålmodig.
Han har en omringet bataljon.
Andre enheter må kjempe seg til dem.
Det siste han vil, er å ødelegge en av sine bataljoner-
for deres egen del.
Det kan også være ødeleggende for moralen til en divisjon-
og for dens kampevne.
For å levere rasjonene og forsyningene-
planlegger Dahlquist å skyte granater mot sine egne menn.
Godt bak linjen blir-
ting som konsentrerte matrasjoner,-
vannrensetabletter og medisinsk utstyr-
forsiktig pakket inn i hule granater.
De kastes ut i området.
Vær har ingen betydning, og observatørene ved hvor bataljonen er.
Men det er en rimelig genial løsning på dette,-
men det er bare en veldig midlertidig periode.
Den er laget for å klare seg i noen timer til man finner på noe bedre.
Et røykgranat lander utenfor bataljonens forsvarsområde.
Den er avfyrt for å bekrefte koordinatene til leiren.
Med en rekke justeringer fra artilleriobservatøren-
- begynner granatene å eksplodere. - Skyt!
De lander i trærne, og rasjonene faller på bakken.
De magre rasjonene deles mellom over 200 soldater som holder-
ut på toppen av åsen.
I mellomtiden fortsetter redningsstyrken å nærme seg.
Med liten gevinst er sersjant Shiro Kashino-
og de andre mennene i det 442. regimentet-
i gang med den andre kvelden av redningsaksjonen.
I motsetning til sersjanten-
vokste Barney Hajiro opp på Hawaii, og satt ikke i fengsel.
I motsetning til Kashino er Hajiro en problemsoldat.
Barney Hajiro var en fascinerende karakter fordi han hadde et rykte-
fra første dag i hæren om at han var en lathans-
og en slags bråkmaker.
Han var en fyrig ungdom som havnet i nevekamp-
og var alltid i trøbbel-
både med sine likemenn og kommandører.
Nå står han og de andre overfor enda en lang, våt natt.
Midt i skogen er det ingen bekvemme plasser-
eller noen slags bygninger.
Det var i slutten av oktober. Det begynte å bli vinter.
Det var kaldt, det begynte å regne,-
og deres daglige rutine var å grave en grøft,-
krype nedi den, håpe at den var beskyttet mot trær som sprakk-
og pakke seg inn for natten.
Et annet problem er å forsyne 442nd med mat.
Som den tapte bataljonen-
har redningsmannskapet også hatt en ustabil forsyningslinje.
Isolasjonen og terrenget gjør at lastebiler sliter med å nå frem.
Oberstløytnant Alfred Pursall-
ber frivillige om å hente rasjoner bragt til en nærliggende vei.
Kashino går med på å lede forsyningsrunden,-
men vil helst ikke dra med en gang.
Som Kashino helt riktig påpekte-
ville lyden fra forsyningsbilene tiltrekke-
tyskernes oppmerksomhet.
Han vil vente en time, hvis tyskerne sikter seg inn på leveringsstedet.
Men Pursall er uenig og gir en direkte ordre.
Så han reiste seg og ga mennene sine ordre om å følge ham ned stien,-
til forsyningsbilene.
Kashino leder sine menn gjennom den mørke, stille skogen.
I det fjerne-
kjører forsyningsbilene opp en smal vei.
Før soldatene har gått 200 meter...
...høres en enorm eksplosjon.
Mens sersjant Shiro Kashino leder sine menn ned en mørk fjellsti-
for å møte forsyningsbilene,-
tar skogen rundt dem fyr.
Akkurat det Kashino forutså skulle skje.
Tyskerne fikk lokalisert troppene-
fra lyden av forsyningsbilene, og de begynte å skyte.
Soldatene fra 442. regimentslag-
har ikke tid til å søke dekning.
Sperreilden er for intens.
Åtte blir skadet i eksplosjonen.
Når ilden gir seg, vil Kashino og de andre lettere skadde,-
få de sårede til førstehjelpesposten.
Senere, når Kashino kommer til bataljonens kommandopost,-
finner han oberstløytnant Alfred Pursall.
Kashino beskylder sin befalhavende-
for å sette dem i en unødvendig farlig situasjon.
Han mener at mennene heller vil sulte-
enn at andre må lide på grunn av ordren.
Fra et militært perspektiv krysser Kashino en grense.
Det er brudd på militærloven.
En tjenestemann av lavere rang-
kan ikke stille spørsmål ved ordren til en overordnet.
Med angrepet på forsyningspersonalet-
får de japansk-amerikanske soldatene enda flere skader-
ved fronten.
Etter to dagers kamp for å redde medlemmene-
av 141. infanteriregiment-
er den tapte bataljonen fremdeles rundt 3 km-
forbi nåværende plassering.
De marsjerte gjennom den mørke skogen.
De ble pepret med maskingeværild-
og må søke dekning,-
og så må de klatre litt til oppover åsen.
Derfor visste mennene aldri helt hvor de var.
De visste bare at et sted der ute ble de skutt på av noen,-
og de måtte fortsette.
Søndag 29. oktober 1944.
Under kamper om morgenen-
kommer soldatene fra den japansk-amerikanske enheten-
noe nærmere tyskerne i skyttergravene.
Øverstkommanderende, generalmajor John Dahlquist,
synes ikke dette er bra nok.
Dahlquist mener at det burde være mer fremgang.
Han tar det uvanlige skrittet å besøke fronten under kampen.
Han stoler ikke på lederne.
Han er kanskje mer detaljorientert enn nødvendig.
Dette burde være en utrolig kraftforsterker,-
en to-stjernes general ved fronten-
som sier: "Jeg ber dere ikke bare om å gå videre."
"Jeg leder dere fremover."
Sperreilden tvinger mennene til å søke dekning.
Dahlquist tilpasser seg aldri virkeligheten i øyeblikket.
Han sier ikke: "Nå forstår jeg."
I stedet forvirrer han ved å ignorere kommandokjeden.
Han snakker direkte med soldatene og hisser dem opp.
Oberstløytnant Pursall, kommandør for tredje bataljon, har fått nok.
Han roper til Dahlquist at han må vekk fra fronten.
For at oberstløytnant Pursall skal snu seg mot generalen slik,-
må han være helt på tuppa.
Fra en menig soldats perspektiv-
er det å se disse to autoritetene krangle på denne måten-
ikke bra for enheten eller moralen for å kjempe videre.
I forsvarslinjen til den tapte bataljonen-
fyller lyden av fly igjen luften.
Målet er å dele ut livreddende forsyninger.
Det er tredje forsøk på å levere fra luften,-
og det viser seg å være vellykket.
Mat, medisinske forsyninger og ammunisjon ramler ut av beholdere.
Alt dette gjør løytnant Martin Higgins og hans menn noe lettet.
Det har blitt mer overkommelig,-
men det varer ikke evig. Håpet er at i mellomtiden-
vil vennlige styrker kjempe seg frem til deg.
Krisen er ikke over før det skjer.
I mellomtiden har-
sersjant Shiro Kashino og soldatene i tredje bataljon-
av 442. kjempet for å komme nærmere den tapte bataljonen.
De møter enda en fremmarsj gjennom forrædersk terreng.
Ved enden av åsen, drøyt 1,5 kilometer unna,-
-venter Higgins og mennene hans på å bli reddet.
For å komme dit, må tredje bataljon rydde veien.
Tyskerne i skyttergravene sørger for at de må betale dyrt for alle seire.
Selv når de prøver å gå opp...
...kommer tysk ild mot dem fra alle kanter.
Etter å ha forsøkt å ta tyskerne på flankene,-
har soldatene i 442. regimentslag-
stanset ved en smal front-
under letingen etter den tapte bataljonen.
Kampen gikk langsomt fremover,-
og de var fanget, nesten hjelpeløse.
Uten å vite hvor neste eksplosjon skulle komme fra,-
-hvor neste granat ble kastet eller-
-hvor neste maskingeværild kom.
En ordre kommer nedover linjen: Fest bajonett.
En bajonett er et knivblad på enden av en militærrifle.
Soldater trener til å bruke bajonett i en stikkbevegelse-
for å forårsake fatale indre skader.
Men de blir sjelden brukt.
Mange vil heller bli skutt enn knivstukket.
En knivkamp er personlig, veldig fysisk,-
ulikt å skyte noen langt unna.
Bajonett er et desperat våpen.
Orden "fest bajonett" blir bare-
gitt i desperate omstendigheter.
Idet soldatene fester knivene,-
oppdager de at enhver bevegelse tiltrekker seg kuleregn-
fra de tyske forsvarsstyrkene.
Fanget og blottlagt blir flere menn skutt.
Også sersjant Shiro Kashino.
Vi vet ikke mye, bortsett fra at han konstant utsatte seg for ild.
Så ble han såret for tredje gang-
på få dager.
Barney Hajiro ser at troppssjefen hans blør.
Han insisterer på at Kashino skal få medisinsk hjelp.
Flere år senere fortalte Hajiro meg nesten vantro at-
"Her er jeg, jeg er menig, og jeg forteller en sersjant"-
"at han må dra tilbake." Han var forbløffet over at Kashino,-
som aldri sa nei til utfordringer,-
må ha blitt så såret at han faktisk dro tilbake.
Fra åskammen ser-
major Seebacher de amerikanske styrkene som samler seg nedenfor.
Amerikanerne får ikke mye støtte fra luften-
eller støtte av panser eller artilleri.
De slåss som tyskerne.
En utmattelseskamp, og begge sider har lite-
av ammunisjon og menn.
Det er et brutalt sted å slåss.
Seebacher vet at han ikke har noe valg.
De må beskytte disse høydene for å kunne stanse-
de alliertes fremmarsj før de når Rhinen.
Amerikanerne er låst fast på høydedraget av maskingeværild.
Da kommer ordren om å angripe.
En stund går ingen, heller-
ikke Barney Hajiro, videre.
Hajiro fortalte meg mange år senere at du ikke kan gå bakover.
Du kan bare gå fremover.
Han så på mennene sine. Han så at de satt fast.
Han visste at de ville dø om de ikke gjorde noe.
Med Browning-rifla klar-
finner Hajiro ekstra ammunisjon og går til assistenten sin,-
menig Takeyasu Onaga.
Onaga sier at Hajiro må ta hans P-38 om han blir skutt.
Hajiro husket det veldig tydelig at et trist uttrykk-
preget ansiktet til skyttergravskompisen.
Det var nok i det øyeblikket-
før Hajiro reiste seg og begynte å lede angrepet.
Med Hajiro i ledelsen følger resten av I-kompaniet.
Jeg tror den beste delen av ham kom ut i kamp.
Det er en merkelig situasjon-
at menn kan bli testet og finne ressurser i seg selv-
som de ikke visste at de hadde.
Det stemte veldig godt for Barney Hajiro.
Menn blir skutt ned av maskingevær og artilleri.
Rett i hælene på vennen hans...
...er assistenten Onaga som stopper for å løfte et tre-
som har falt på en annen soldat.
Onaga fortsetter så opp bakken....
...og sikter på fiendens soldater med en granat.
Uten forvarsel skjærer en kule inn i halsen hans.
Hajiro ser vennen sin falle.
Jeg tror han var sint.
Jeg tror han var skrekkslagen.
Husk også at han mistet mannen med ammunisjonen.
Han visste at han hadde et magasin.
Han løp som en gal og skjøt hele veien.
Den tyske 201. bataljonen holder stand-
mot de amerikanske angriperne.
Det er nok skremmende å se menn komme opp bakken,-
som skriker og roper.
Dette er en situasjon hvor krigen blir rent emosjonell-
og fullstendig uforutsigbar.
De har vært fanget i dagevis.
Den fastlåste situasjonen forløses, og krigsfanger er ikke viktig.
Menig Barney Hajiro fortsetter videre oppover åsen-
og finner enda et maskingeværrede.
Browningen veier 7-9-kg, man har på hjelm og bærer dette utstyret-
opp en bratt bakke. Jeg vet ikke hvordan han klarte det.
Du må ha adrenalinrush-
som gir deg krefter gjennom sånt.
Han fortsetter å klatre. Men ved det tredje MG-redet-
tar hellet hans slutt.
Barney følte en kule rive gjennom armen.
Han falt,-
men nå var mennene hans bak ham.
De tok seg av tyskerne.
Det han ville gjøre, klarte han.
Lede angrepet opp bakken.
Legen vil sende Hajiro til førstehjelpsposten,-
men han nekter.
Han mistet geværet sitt, men kampånden var der.
"Hvis jeg hadde en pistol, ville jeg fortsatt. Jeg skal kjempe videre."
Til slutt aksepterer Hajiro alvorlighetsgraden av skaden-
og går med på å trekke seg, selv om han nekter å få hjelp.
Han ville sørge for at de som trenger hjelp mer enn ham,-
kan få det.
Jeg synes det er en slags ære i å være siste mann-
og sørge for at alle andre blir tatt hånd om før deg.
Etter å ha mistet Shiro Kashino og Barney Hajiro,-
sammen med mange andre,-
dytter 442. tyskerne tilbake.
Men de har ennå ikke fått kontakt med den tapte bataljonen.
Morgenen etter, mandag 30. oktober,-
går en patrulje med japansk- amerikanske soldater gjennom skogen.
Slagmarken var forlatt.
Det var en merkelig ro, og så fortsatte de-
uten å vite helt hva det innebærer-
å være redd for maskingevær som venter.
Kanskje det var mer bombekasterild.
De oppdager en kommunikasjonsledning-
og bestemmer seg for å følge den.
Når man har to vennlige enheter så nær hverandre,-
er det alltid risikabelt.
Jeg tror også nå, inne i skogen,-
gitt det som har skjedd i nesten en uke, bare øker stressnivået.
De oppdager bevegelse og er klare.
En skikkelse dukker opp fra bak et tre.
Det er en landsmann fra den tapte bataljonen.
Stutt Sakumoto, som var den første som møtte Den tapte bataljonen,-
ble målløs og bare fomlet-
og sa: "Hei, vil dere ha sigaretter?"
Det viste seg å være en ydmyk-
og fin erkjennelse av hva begge sider hadde vært gjennom.
En sigarett lettet veldig etter det fæle de hadde opplevd.
Etter sju dagers isolasjon blir de overlevende fra første bataljon-
av 141. infanteriregiment reddet.
Av de opprinnelig 274 soldatene-
går 211 ned bakken, inkludert 32 sårede.
Det er mye pressedekning,-
men bildene utsendt av USAs hær-
erkjente ikke rollen til japanske-amerikanske soldater,-
som ofret så mye.
Fra det atskilte 442.-
ble 52 drept under oppdraget og 280 såret.
Antallet omkomne og sårede overgår antall menn som ble reddet.
To uker senere-
beordrer generalmajor John Dahlquist at den 442. samles-
for å gi en utmerkelse for aksjonen.
Han blir sint når antallet soldater til stede er lavere enn forventet.
En av offiserene hans må informere ham.
"Det er alt som er igjen av 442., sir."
Når han blir frisk,-
fortsetter sersjant Shiro Kashino å kjempe.
Han får en sølvstjerne, to bronsestjerner-
og seks purpurhjerter for innsatsen.
Han skulle fått Distinguished Service Cross,-
men blir urettmessig stilt for krigsrett, fratatt sin rang-
og diskvalifisert for medaljen.
Mer enn 50 år senere-
skal en militær etterforskning renvaske Kashinos navn.
Hans medsoldater søkte hærens anerkjennelse etter mange år,-
noe han siden fikk, dessverre seks måneder etter at han døde.
Mens menig Barney Hajiro er nominert til Kongressens æresmedalje,-
mottar han Distinguished Service Cross i stedet-
på grunn av hans japanske arv.
Den amerikanske regjeringen erkjente først 55 år-
etter at han hadde fortjent-
nasjonens høyeste militære utmerkelse.
Den ble utdelt 21. juni 2000 av president Bill Clinton.
På slutten av 2. verdenskrig-
-viser kamplaget 442. regiment-
-seg å bli en av de mest dekorerte enhetene-
-i den amerikanske hæren.
De returnerte til Italia for å bryte Den gotiske linjen våren 1945,-
-mens krigen i Europa fortsatt raste.
Tekst: Ingrid Sande Larsen