Un batalion american e încercuit de germani.
O unitate de soldaţi americani de origine japoneză
se străduieşte să ajungă la ei.
Fiind izolaţi la poalele Dealului sinucigaşilor,
nimeni nu mişcă atunci când se dă ordinul de atac.
Până când un erou neaşteptat trece în frunte.
Pe 6 iunie 1944,
Forţele Aliate au debarcat în Normandia
pentru a deschide Frontul de Vest.
Dar fanaticii nazişti au continuat
să lupte cu înverşunare pentru supravieţuire.
Ziua Z era doar o bătălie.
Mai trebuiau să câştige războiul.
ULTIMA BĂTĂLIE A LUI HITLER
Vineri, 27 octombrie 1944.
Munţii Vosgi, Franţa.
Sergentul american Shiro Kashino îşi conduce soldaţii pe o potecă
prin adâncul pădurii.
La ora 03:00, le e greu să vadă drumul.
E un întuneric aproape de neimaginat.
Crengile copacilor,
întunericul, absenţa totală a oricărei lumini din oraş,
să lumineze cerul,
te fac să crezi că trăieşti un coşmar.
Temându-se că soldaţii din Regimentul 442 se vor rătăci în pădure,
îşi prind pe spate pătrate de hârtie albă,
ca să le vadă soldatul din spate.
Misiunea lor e să salveze o parte dintr-un batalion american
complet izolat de către forţele germane.
Celălalt batalion e la opt kilometri în linie dreaptă,
dar văile sunt un obstacol, şi măresc şi mai mult distanţa.
Când s-au înrolat voluntari,
mulţi soldaţi din Regimentul 442 erau închişi în lagăre.
După bombardarea Pearl Harbor,
un ordin semnat de preşedintele Franklin Roosevelt
i-a alungat pe japonezii de pe continent din casele lor.
Toţi cei cu numai 6% origine japoneză sunt închişi,
inclusiv mii de copii, bătrâni şi oameni cu dizabilităţi.
Guvernul a construit zece aşa-zise tabere de relocare permanente
prin toată America,
iar acestea erau practic adăposturi militare.
Erau barăci mari, cu latrine obişnuite,
în zone izolate, înconjurate de sârmă ghimpată.
Aici ar fi locuit peste 100.000 de americani de origine japoneză
în următorii trei ani.
Americanii de origine japoneză care sunt militari pe 7 decembrie 1941
sunt lăsaţi la vatră sau trimişi în altă parte în februarie 1942.
Mulţi tineri din lagăre tot se oferă voluntari
când Roosevelt activează Regimentul 442 Infanterie,
un an mai târziu.
Să nu uităm că erau băieţi.
Erau tineri, de 17-18 ani, până la 21-22 de ani.
Unii erau patrioţi, voiau să lupte pentru ţara lor.
Unii voiau să scape din lagăre, căci era un loc groaznic.
După instrucţie, Regimentul 442 luptă în Italia şi ajunge în sudul Franţei.
Îşi riscau viaţa peste hotare
şi ştiau că trebuie să câştige ca să se salveze.
Pe de altă parte, ştiau că dovedesc ceva
despre ei înşişi şi ai lor aflaţi în lagăre sau în Hawaii.
Au înţeles că acesta era un test al identităţii lor de americani.
După startul de la ora 03:00,
Regimentul 442 ajunge la punctul de pornire la jumătatea dimineţii.
Unitatea pe care trebuie s-o salveze e la cinci kilometri.
Batalionul pierdut face parte din Regimentul 141 Infanterie,
care, alături de Regimentul 442, este parte din Divizia 36 Infanterie.
Divizia 36 avea deja multă experienţă în luptă.
Condusese invazia sudului Franţei în august 1944.
În septembrie, mersese în Vosgi.
Dar aici a început să se termine cu distracţia, să spun aşa.
În timp ce Regimentul 141 ataca dealul 595,
primul batalion a înaintat prea mult.
Germanii s-au apropiat din spate şi i-au separat de regimentul lor,
de întăriri, aprovizionare şi ajutoare.
Încercuirea lor aminteşte de saga Batalionului pierdut.
E un termen din Primul Război Mondial, provenit dintr-un incident similar.
Unitatea nu s-a pierdut, pentru că asta ar implica faptul
că nu ştii ce s-a ales de ea.
Se ştia exact unde sunt, dar nu puteau ajunge la ei.
Lt Martin Higgins stabileşte un perimetru
pentru a le securiza poziţia.
Timp de trei zile, batalionul izolat respinge o serie de atacuri germane.
Toate încercările de a scăpa sau al regimentului de a pătrunde au eşuat.
Raţiile şi muniţia rămase se împuţinează
şi situaţia devine disperată pentru regimentul texan.
Nu se ştie cât mai pot rezista.
Sergentul Shiro Kashino şi membrii companiei I
luptă pentru fiecare pas în pădure în timpul operaţiunii de salvare.
În lupta împotriva americanilor, germanii lansează un contraatac dur.
Flancul stâng al Companiei I este vulnerabil.
Kashino identifică un pluton izolat lângă un cuib de mitralieră
pe versantul de deasupra.
Kashino era american de origine japoneză, crescuse în Washington
şi era un băiat american tipic.
Juca în echipa de fotbal.
A fost dezrădăcinat
şi trimis în tabăra Minidoka, din Idaho.
Cred că era nerăbdător să plece din Minidoka
şi a văzut armata ca pe o şansă de a dovedi ce poate.
Kashino atacă să reducă presiunea de pe plutonul izolat.
Se repede pe deal, oferind germanilor o ţintă în mişcare.
Kashino s-a remarcat prin faptul
că s-a ridicat permanent la nivelul aşteptărilor.
Dacă asta însemna să-şi rişte viaţa pentru soldaţi,
accepta de fiecare dată.
Kashino reuşeşte.
Atrage focul asupra lui, ca ceilalţi să poată înainta.
Îi îndeamnă să facă o buclă şi să distrugă cuibul de mitralieră.
Fiind sub foc susţinut,
foloseşte mitraliera Thompson să le disimuleze atacul.
Genul acesta de acţiune i-a atras simpatia oamenilor lui
şi a dovedit că soldaţii erau capabili de lucruri
care depăşeau orice închipuire.
Cum germanii erau distraşi,
ceilalţi puteau elimina cuibul de mitralieră.
În timp ce americanii avansează...,
...un tanc german vine deasupra lor.
Zgomotul şi haosul luptei i-au mascat sosirea.
Sergentul tehnic Al Takahashi zăreşte fiara în ultima clipă.
Când gura ţevii se luminează, se aruncă într-o parte.
Proiectilul tras de tanc aterizează lângă Al Takahashi.
Dar nu explodează. Din fericire, era defect.
Dar dacă sărea în direcţia opusă, impactul îl ucidea cu siguranţă.
Americanii luptă cu inamicul din tranşee,
care e stimulat să facă orice avans al Aliaţilor cât mai costisitor.
Se întâmpla relativ rar în război în 1944
ca germanii să încercuiască un întreg batalion al Aliaţilor.
Iar această şansă era prea mare s-o rateze propaganda.
Soldaţilor germani li se ordonă să oprească încercările de salvare
a batalionului de către americani.
Unităţile de munte sunt trimise să întărească poziţiile germane.
Trupele de munte Gebirgsjäger au fost înfiinţate
în Primul Război Mondial pentru a apăra Alpii austrieci.
Sunt instruiţi să lupte în condiţii meteo dure,
la altitudini mari.
Particularitatea Gebirgsjäger e că sunt recrutaţi
din zonele alpine, din Austria şi Bavaria.
Maiorul Franz Seebacher comandă Batalionul Heeres-Gebirgjäger 201.
Franz Seebacher era un comandant de batalion relativ tânăr.
Avea doar 26 de ani când a preluat comanda.
Era austriac şi iniţial a intrat în armata austriacă,
apoi a fost transferat în armata germană
şi a avut o carieră de succes în Al Doilea Război Mondial.
Seebacher ia poziţie cu 1.000 de oameni înarmaţi cu mitraliere,
artilerie uşoară şi mortiere.
Germanii au hărţi.
Cunosc regiunea, cunosc punctele forte şi slabe ale terenului.
Îşi poziţionează soldaţii pe linia defensivă
de pe vârful dealurilor
şi pot trage asupra americanilor din vale.
Contraatacul germanilor continuă, cu tancuri şi artilerie.
Foc !
În jurul Regimentului 442, explodează copacii.
Fiecare soldat cu care am vorbit a spus că explodau copacii.
Erau îngroziţi.
Imaginaţi-vă să fiţi într-o pădure, cu pini la 18-20 m deasupra
şi, deodată, să izbucnească un foc de artilerie
care face să explodeze copacii.
Nu te pune în pericol doar ploaia de gloanţe,
ci şi crengile care au fost smulse de explozie.
Sub presiunea lunetiştilor şi a obuzelor germane,
americanii trebuie să se retragă.
Retragerea !
Opresc contraatacul germanilor,
dar şi renunţă la unele din lucrurile câştigate în acea zi de luptă.
E un regres dureros.
Sâmbătă, 28 octombrie 1944.
Salvatorii încă sunt la 5 km distanţă,
iar locotenentul Martin Higgins şi restul batalionului său
din Regimentul 141 Infanterie se confruntă cu mari provocări.
După patru zile de izolare, cu raţii foarte limitate,
mor, puţin câte puţin, de foame.
Dar cea mai mare grijă a lor e apa potabilă.
Trebuie să ai acces la ea.
Dacă soldaţii se deshidratează în timp nu înseamnă
că vor muri în orice clipă,
ci că pe măsură ce se deshidratează, devin tot mai ineficienţi în luptă.
În afara perimetrului,
o baltă noroioasă e singura lor sursă de apă de băut.
Mai rău, trebuie s-o împartă cu inamicul.
Un cadavru ar contamina sursa.
Ambele tabere evită să tragă în cineva din apropiere.
Dar chiar şi fără cadavru, e posibil să nu fie potabilă.
Ştiu că trebuie să facă rost de apă din pârâu, din râu
şi că microorganismele de acolo îi pot îmbolnăvi.
Tabletele de halazonă erau vitale pentru purificarea apei.
Halazona e un compus chimic
care foloseşte clorul să ucidă bacteriile şi paraziţii.
Discuţiile despre eficienţa clorului
au întârziat utilizarea halazonei până în 1944,
când studiile au dovedit că e sigură şi eficientă.
Cu două tablete de halazonă obţii un bidon de apă potabilă
în zece minute.
Se pot folosi patru tablete pentru apa cu noroi.
E un sistem portabil de purificare a apei.
Rezerva de tablete a batalionului pierdut a durat doar o zi.
Au nevoie disperată de mai multă halazonă, de mâncare,
provizii medicale pentru răniţi şi baterii pentru radio.
Prima încercare de aprovizionare aeriană a eşuat
când norii au făcut imposibilă identificarea poziţiei lor.
Dar piloţii şi-au păstrat hotărârea.
Acum, când aud avioanele P-47 în aer,
Higgins şi oamenii lui se pregătesc să livreze proviziile.
Au pregătit un semnal vizual să alerteze avionul asupra poziţiei lor.
Încearcă să semnalizeze luând obiectele deschise la culoare
şi legându-le între ele,
să atragă atenţia pilotului cât zboară.
Semnalizează cu ţesătura.
Batalionul pierdut e înconjurat de germani
şi piloţii trebuie să arunce canistrele în locul potrivit.
Higgins şi oamenii lui privesc cum cad canistrele de pe cer.
Şi una câte una, aterizează pe teritoriul inamic.
Toate proviziile ajung în mâinile germanilor.
Speranţa e înlocuită de dezamăgire.
Vin avioanele, proviziile. Se bucură că vor mânca şi vor bea apă.
Dar, de fapt, nu se vor bucura ei de ele, ci inamicul.
Fără provizii,
situaţia batalionului pierdut devine tot mai disperată.
Probabil Higgins era îngrijorat din cauza autorităţii sale.
Avea tot mai mulţi oameni răniţi şi tot mai puţine provizii medicale.
Probabil îşi făcea griji din cauza muniţiei şi a necunoscutului.
Vor ajunge ajutoarele ?
Brusc, americanii aud un proiectil de artilerie.
Făcând parte din Divizia 36 Infanterie,
batalionul pierdut e sub comanda
generalului-maior american John Dahlquist.
Supărat că Regimentul 141 nu-şi poate salva oamenii,
Dahlquist a chemat Regimentul 442 să facă acest lucru.
E dezamăgit de eşecul operaţiunilor de salvare
şi de încercările eşuate de recuperare.
Nerăbdarea lui era de înţeles.
Avea un batalion de oameni izolaţi
şi unităţi care trebuiau să ajungă la ei.
Voia să evite să-i fie distrus unul din batalioane,
evident spre binele acestuia.
Dar putea fi şi o lovitură pentru moralul diviziei,
pentru curajul oamenilor în luptă.
Pentru a livra raţiile şi proviziile esenţiale,
Dahlquist vrea să tragă cu proiectile asupra oamenilor săi.
În spatele liniei, alimentele concentrate,
tabletele pentru apă şi proviziile medicale
sunt înfăşurate cu grijă şi introduse în proiectile goale.
Le lansezi în perimetru, fără să te preocupe vremea.
Observatorii ştiu unde e batalionul izolat.
E o soluţie destul de ingenioasă, dar e numai temporară.
Mai rezişti câteva ore, până găseşti o soluţie.
Un proiectil fumigen aterizează lângă perimetrul defensiv al batalionului.
L-au tras să confirme coordonatele taberei lor.
După o serie de reglaje ale observatorul de artilerie...,
...obuzele încep să explodeze deasupra lor.
Ajung în copaci şi împrăştie raţiile pe pământ.
Odată strânse, puţinele provizii sunt împărţite la 200 de soldaţi,
care continuă să reziste pe deal.
Între timp, forţele de salvare continuă să se apropie.
Nu au cucerit mult teritoriu,
iar sgt Shiro Kashino şi ceilalţi oameni din Regimentul 442
îşi sapă tranşee pentru a doua noapte din misiunea de salvare.
Spre deosebire de sergent,
soldatul Barney Hajiro a crescut în Hawaii şi nu a fost încarcerat.
Şi, spre deosebire de Kashino, e considerat un soldat-problemă.
Barney Hajiro era un personaj fascinant, pentru că avea reputaţia,
încă de la înrolare, că era leneş şi scandalagiu.
Era un tânăr temperamental, care se lua la bătaie
şi avea mereu probleme,
şi cu camarazii, şi cu superiorii.
Acum, el şi ceilalţi se confruntă cu încă o noapte lungă şi rece.
În mijlocul pădurii nu există barăci comode
sau vreo construcţie.
Era sfârşitul lui octombrie. Venea iarna.
Era frig şi începuse să plouă
şi în fiecare noapte săpau tranşee, se cuibăreau în ele,
să fie la adăpost de copacii care explodau
şi că vor dormi liniştiţi noaptea.
Altă problemă e aprovizionarea cu mâncare a Regimentului 442.
Ca în cazul batalionului pierdut,
şi salvatorii aveau o linie de aprovizionare nesigură.
Izolarea şi terenul îngreunează accesul camioanelor pe front.
Comandantul Batalionului 3, lt-col Alfred Pursall,
cheamă voluntarii să aducă proviziile pe un drum din apropiere.
Kashino e de acord să-şi asume aprovizionarea...,
...dar ezită să plece imediat.
Kashino a menţionat, pe bună dreptate,
că zgomotul camioanelor de aprovizionare
va atrage atenţia germanilor.
Vrea să aştepte o oră, în caz că germanii atacă locul de livrare.
Dar Pursall nu e de acord şi dă un ordin direct.
Aşa că le-a ordonat oamenilor lui să-l urmeze pe potecă,
spre camioanele de aprovizionare.
Kashino şi-a condus oamenii prin pădurea întunecată şi liniştită.
În depărtare,
camioanele cu provizii urcă pe un drum îngust.
Înainte ca soldaţii să avanseze peste 200 m,
are loc o explozie uriaşă.
Cât serg Shiro Kashino îşi conduce oamenii
pe o potecă din munte spre camioanele de aprovizionare,
pădurea din jurul lor ia foc.
S-a întâmplat exact ce a anticipat Kashino.
Germanii au reuşit să localizeze trupele
după zgomotului convoiului cu provizii şi au deschis focul.
Soldaţii din Regimentul 442 nu au timp să se pună la adăpost.
Barajul e prea puternic.
În explozie, sunt răniţi opt oameni.
Când încetează focul, Kashino şi cei mai puţin răniţi
duc răniţii la postul de prim ajutor.
Mai târziu, când Kashino ajunge la postul de comandă al batalionului,
îl găseşte pe lt-col Alfred Pursall.
Kashino îi reproşează comandantului că i-a pus inutil în pericol.
Spune că ei ar prefera să moară de foame
decât să fie cineva rănit de pe urma ordinului.
Din punct de vedere militar, Kashino întrece măsura.
E o încălcare flagrantă a legii militare.
Un ofiţer de rang inferior nu poate
pune la îndoială ordinele unui superior.
După atacul asupra convoiului cu provizii,
soldaţii americani de origine japoneză continuă să cadă victime.
După două zile de luptă pentru a salva membrii
regimentului 141 Infanterie.
Iar batalionul pierdut e încă la 3,5 km
de locul unde se află acum.
Înaintau prin pădurea întunecată
şi erau întâmpinaţi de focuri de mitralieră,
se fereau, apoi urcau iar dealul.
Prin urmare oamenii nu ştiau nici o clipă unde se află.
Ştiau doar că cineva trage cu arma în ei
şi că trebuie să continue.
Duminică, 29 octombrie 1944.
În luptele de dimineaţă,
soldaţii unităţii japoneze câştigă puţin teren
în faţa liniilor germane fortificate.
Dar pentru comandantul Diviziei 36 Infanterie, gen-mr John Dahlquist,
nu e suficient.
Dahlquist crede că trebuie să avanseze mai mult.
Face pasul neobişnuit de a vizita frontul în timpul luptei.
Nu are încredere în superiorii săi.
Poate e mai atent la detalii decât e cazul.
Ar trebui să le dea multă forţă
faptul că au în prima linie un general
care nu le spune doar să meargă mai departe,
ci porneşte în fruntea lor.
Începe focul de baraj şi oamenii sunt nevoiţi să se adăpostească.
Dahlquist nu se adaptează la realitatea momentului
înţelegând cu ce se confruntă.
În schimb creează confuzie ignorând ierarhia.
Vorbeşte direct cu soldaţii şi îi forţează să înainteze.
Comandantul batalionului 3, lt-col Pursall, îşi pierde răbdarea.
Strigă la Dahlquist să se dea la o parte.
Dacă lt-col Pursall i-a vorbit astfel generalului,
probabil era la capătul puterilor.
Ca soldat,
dacă vezi doi superiori certându-se astfel,
asta nu ajută unitatea şi moralul pentru continuarea misiunii.
În perimetrul defensiv al batalionului pierdut,
se aude iar zgomotul avioanelor,
al căror scop e să furnizeze provizii care le pot salva viaţa.
E a treia încercare de a le livra provizii pe calea aerului şi reuşeşte.
Mâncarea, proviziile medicale şi muniţia cad din canistre.
Ele reprezintă un mic ajutor pentru lt Martin Higgins şi oamenilor săi.
E mai bine, dar nu s-a terminat.
Speri că Forţele Aliate să poată ajunge la tine.
Până atunci, tu încă ai probleme.
Între timp,
serg Shiro Kashino şi soldaţii din Batalionul 3
din Divizia 442 au încercat să se apropie de batalionul pierdut.
Trebuie să avanseze din nou pe teren nesigur.
La capătul crestei, la peste 1,5 km distanţă,
Higgins şi oamenii lui aşteaptă să fie salvaţi.
Pentru a ajunge acolo, Batalionul 3 trebuie să elibereze panta.
Soldaţii germani din tranşee îi fac să plătească pentru fiecare reuşită.
Când încearcă să urce...,
...focul german se apropie din toate părţile.
După ce au încercat să-i flancheze pe germani,
membrii Regimentului 442 au rămas pe un front îngust
în încercarea de a ajunge la batalionul pierdut.
Luptau pentru fiecare centimetru
şi erau ţinuţi pe loc, fără şanse de scăpare.
Nu ştiau de unde va veni următoarea explozie,
unde va fi aruncată următoarea grenadă
sau de unde va trage următoarea mitralieră.
Primesc un ordin, să fixeze baionetele.
Baioneta e o lamă prinsă la capătul unei puşti.
Soldaţii sunt instruiţi să înfigă baionetele,
pentru a provoca răni interne fatale.
Dar sunt folosite foarte rar.
Mulţi preferă să tragă decât să folosească baioneta,
fiindcă e o luptă foarte personală şi fizică,
mai mult decât atunci când tragi.
Baioneta e arma disperării.
Un ofiţer dă ordin să se monteze baionetele doar în situaţii disperate.
Cât soldaţii fixează baionetele,
descoperă că orice mişcare atrage o ploaie de gloanţe
dinspre apărarea germană.
Prinşi în capcană şi vulnerabili, mai mulţi oameni sunt împuşcaţi.
Inclusiv sergentul Shiro Kashino.
Nu ştim multe,
doar că se expunea permanent focului
şi, la un moment dat, a fost rănit a treia oară în câteva zile.
Barney Hajiro vede că şeful de pluton sângerează.
Insistă ca Kashino să ceară îngrijiri medicale.
Ani mai târziu, Hajiro îmi spunea aproape nevenindu-i să creadă
că el, un soldat, i-a spus unui sergent
că trebuie să se întoarcă.
Şi era uimit că Kashino,
care nu refuza niciodată nicio provocare,
probabil era atât de rănit, încât chiar s-a întors.
De pe culme,
maiorul Franz Seebacher observă soldaţii americani
adunându-se dedesubt.
Americanii nu primesc prea mult sprijin din partea aviaţiei,
a blindatelor sau a artileriei.
Luptă precum germanii.
E o luptă de uzură
şi ambele tabere rămân fără muniţie şi oameni.
Condiţiile de luptă devin brutale.
Dar Seebacher ştie că nu are de ales.
Trebuie să apere aceste înălţimi,
să poată opri înaintarea Aliaţilor, înainte de a ajunge la Rin.
Încă izolaţi pe culme, sub focul mitralierelor de deasupra,
americanii primesc ordinul de a ataca.
Dar pentru o clipă, nimeni, nici măcar soldatul Barney Hajiro,
nu mai înaintează.
Hajiro mi-a spus mulţi ani mai târziu că nu poţi merge înapoi,
ci doar înainte.
S-a uitat la oamenii lui, a văzut că erau izolaţi
şi ştia că vor muri cu toţii dacă nu făceau ceva.
Cu puşca automată Browning pregătită,
Hajiro găseşte muniţie şi apelează la ajutorul său,
soldatul Takeyasu Onaga.
Onaga îi spune lui Hajiro să-i ia arma P-38 dacă e împuşcat.
Hajiro îşi amintea foarte bine aerul trist
al camaradului din locaşul de tragere.
Şi probabil că, după o fracţiune de secundă,
Hajiro s-a ridicat şi a început să conducă atacul.
Hajiro conduce şi restul companiei I îl urmează.
În luptă a ieşit din el tot ce era mai bun.
Era o situaţie ciudată.
Oamenii pot fi puşi la încercare şi pot găsi în ei resurse
pe care nu ştiau că le au.
Cred că aşa era în cazul lui Barney Hajiro.
Oamenii sunt seceraţi imediat
de tirul mitralierelor şi al artileriei.
Aproape de prietenul său,
ajutorul Onaga se opreşte să ridice un copac
care a căzut pe un camarad.
Apoi, Onaga continuă să urce dealul...,
...atacând soldaţii inamici cu o grenadă.
Pe neaşteptate, un glonţ îi sfâşie gâtul.
Hajiro îşi vede prietenul căzând.
Cred că era furios, îngrozit.
Să nu uităm, îl pierdea pe cel care îi dădea muniţia.
Ştia că mai avea un încărcător.
A fugit mâncând pământul, trăgând până la capăt.
Soldaţii germani din Batalionul de munte 201
rezistă atacatorilor americani.
E tulburător să vezi oameni urcând dealul urlând, strigând.
E o situaţie în care războiul devine pur emoţional
şi imprevizibil.
Fiind opriţi cu zilele,
impasul este depăşit şi luarea de prizonieri nu e o prioritate.
Soldatul Barney Hajiro continuă atacul pe deal
şi găseşte alt cuib de mitralieră.
O puşcă Browning cântăreşte 6-9 kg.
Porţi cască şi cari echipamentul. Urci un deal abrupt.
Nu ştiu cum a reuşit.
Trebuie să acţioneze adrenalina să treci peste toate astea.
Continuă să urce,
dar, când se apropie de a treia mitralieră,
îl părăseşte norocul.
Barney a simţit glonţul străpungându-i braţul
şi a căzut.
Dar oamenii lui erau deja în spatele lui, eliminau germanii.
A reuşit ce şi-a propus, să conducă atacul pe deal.
Medicul vrea să-l trimită pe Hajiro la postul de prim ajutor,
dar el refuză.
Îşi pierduse puşca automată, dar spiritul de luptător nu-l părăsise.
A spus: "Dacă mai aveam armă, continuam să trag".
În cele din urmă Hajiro admite că rana e gravă
şi acceptă să se retragă, deşi refuză ajutorul.
Voia ca cei care aveau mai mare nevoie de ajutor să aibă parte de el.
Cred că e onorant să fii ultimul
şi să te asiguri că ceilalţi au parte de ajutor înaintea ta.
După ce i-a pierdut pe Shiro Kashino, Barney Hajiro şi pe mulţi alţii,
Regimentul 442 i-a respins pe germani.
Dar încă nu ajunseseră la batalionul pierdut.
În dimineaţa următoare, luni, pe 30 octombrie,
o trupă de soldaţi americani de origine japoneză
avansează prin pădure.
Câmpul de luptă era părăsit.
Se aşternuse o linişte stranie şi au reuşit să avanseze uşor,
neştiind exact la ce să se aştepte şi temându-se de mitraliere.
Poate mai trăgeau cu mortierele.
Descoperă un fir de comunicaţii...
...şi se hotărăsc să-l urmărească.
Când ai două unităţi aliate în apropiere, e riscant.
Cred că şi în pădure,
după cele îndurate o săptămână, nivelul stresului creşte.
Detectează mişcare şi se pregătesc.
O siluetă apare de după un copac.
E un american din batalionul pierdut.
Mutt Sakumoto, primul care a dat de batalionul pierdut,
n-a ştiut ce să spună, s-a fâstâcit şi a întrebat:
"Vreţi nişte ţigări ?"
S-a dovedit a fi
admiterea modestă şi minunată a dificultăţilor întâmpinate de ei.
Ţigara era o mare uşurare după ororile pe care le trăiseră.
După şapte zile de izolare, supravieţuitorii din Batalionului 1
din Regimentul 141 Infanterie sunt salvaţi.
Din cei 274 de soldaţi iniţiali,
211 au coborât de pe deal, inclusiv 32 de răniţi.
Se vorbeşte mult în presă despre asta, dar imaginile oferite de armata SUA
nu recunosc rolul soldaţilor americani de origine japoneză
care au sacrificat atât de multe.
Din Regimentul 442,
52 au fost ucişi în timpul misiunii şi 280 au fost răniţi.
Numărul victimelor depăşeşte probabil numărul celor salvaţi.
După două săptămâni,
gen-mr John Dahlquist ordonă Regimentului 442
să se prezinte pentru a fi decorat pentru această acţiune.
E furios când cei prezenţi sunt mai puţini decât se aştepta.
Unul din ofiţeri îl informează:
"Atâţi au mai rămas din Regimentul 442, domnule".
După ce se reface,
sergentul Shiro Kashino continuă să lupte.
Va primi Steaua de Argint, două Stele de Bronz
şi şase Inimi Purpurii.
Nominalizat la Crucea pentru Merite Deosebite,
e condamnat pe nedrept de curtea marţială,
şi-şi pierde dreptul la medalie.
După mai bine de 50 de ani,
o anchetă militară îl disculpă pe Kashino.
Camarazii lui au cerut armatei recunoaştere după mulţi ani.
A primit-o, dar, din păcate, la şase luni după ce a murit.
Soldatul Barney Hajiro e nominalizat la Medalia de Onoare a Congresului,
dar primeşte Crucea pentru Merite Deosebite,
deoarece avea origini japoneze.
Guvernul american va recunoaşte abia după 55 de ani
că primise pe drept cea mai înaltă distincţie militară.
I-a fost acordată pe 21 iunie 2000 de către preşedintele Bill Clinton.
La sfârşitul războiului,
Regimentul 442 se dovedeşte a fi una din cele mai decorate unităţi
din armata SUA.
Se vor întoarce în Italia să străpungă Linia Gotică în primăvara lui 1945,
în timp ce războiul din Europa încă este în toi.
Traducerea: Mariana Piroteală