När en amerikansk bataljon blir omringad av tyskar...
...kämpar en japansk-amerikansk enhet-
för att nå dem.
Där de sitter fast vid foten av Självmordskullen-
rör sig ingen när de får order om anfall-
tills en osannolik hjälte visar vägen.
Den 6 juni 1944-
landstiger de allierade i Normandie för att öppna västfronten.
Men nazifanatiker fortsätter att slåss för sin överlevnad.
D-dagen var en strid.
De måste fortfarande vinna kriget.
Fredagen den 27 oktober 1944.
Vogeserna i Frankrike.
Sergeant Shiro Kashino leder sina soldater längs en smal stig-
djupt inne i skogen.
Klockan 03.00 har de svårt att se sin rutt.
Det går inte att föreställa sig mörkret.
Träden hänger över en.
Mörkret, den totala avsaknaden av stadsljus som skulle lysa upp himlen-
får det att verka som om man är mitt i en mardröm.
Rädd att männen i 442:a regementsstridsenheten-
ska gå vilse i skogen-
nålar de fast vitt papper på sina ryggar-
för soldaten bakom att följa.
De ska rädda en del av en bataljon amerikanska soldater-
helt avskurna av tyska styrkor.
Den andra bataljonen är 8 km bort fågelvägen-
men terrängen går upp och ner och ökar avståndet.
När de tog värvning i armén-
levde många soldater i 442:a som fångar i fångläger.
Efter bombningen av Pearl Harbor-
tvingade en order undertecknad av president Franklin Roosevelt-
japanska amerikaner på fastlandet bort från sina hem.
Alla med en sextondel japanskt ursprung fängslas-
däribland tusentals barn, gamla och handikappade.
Regeringen byggde tio så kallade permanenta läger-
spridda över hela USA.
De var i princip arméskydd.
Det var stora baracker med vanliga latriner-
mitt i ingenstans, omgivna av taggtråd.
Här bodde över 100 000 japanska amerikaner-
under de kommande tre åren.
Japanska amerikaner som tjänstgör militärt den 7 december 1941-
avskedas eller omplaceras i februari 1942.
Men många unga män i lägren anmäler sig frivilligt-
när Roosevelt aktiverar 442:a regementets stridsenhet-
ett år senare.
Vi måste komma ihåg att de var pojkar.
Det var ungdomar på 17-22 år.
Vissa av dem var patrioter.
De ville slåss för att visa vad de gick för.
Vissa ville bara bort från lägren.
Det var en hemsk miljö.
Efter träningen strider de i Italien och landar i södra Frankrike.
De duckade bokstavligen för kulor utomlands.
De visste att de måste vinna för att överleva.
Å andra sidan visste de också att de representerade något-
för sig själva och sitt folk-
som var kvar i lägren eller på Hawaii.
De förstod att det var ett test på vilka de var som amerikaner.
Efter starten kl. 03.00-
kommer 442:a fram sent på morgonen.
Enheten de ska rädda är fortfarande 5 km bort.
Den förlorade bataljonen är från 141:a infanteriregementet-
ett systerregemente till 442:a i 36:e infanteridivisionen.
36:e divisionen hade stor stridserfarenhet.
Den ledde invasionen av Sydfrankrike i augusti 1944.
Den hade störtat sig in i Vogeserna i september-
och här började det bildliga nöjet att ta slut.
När 141:a anföll för att ta kulle 5-9-5-
-ligger 1:a bataljonen för långt före.
Tyskarna närmar sig bakifrån och skiljer dem från regementet.
De får varken förstärkning, proviant eller befrielse.
Det blir början på andra världskrigets version-
av "Den försvunna bataljonen."
Det var ett begrepp som fanns kvar från första världskriget-
där det fanns en enhet, inte förlorad, för förlust skulle indikera-
att man inte visste vad som hade hänt dem.
Nej, man vet var de är, men man kommer inte åt dem.
Löjtnant Martin Higgins upprättar ett försvarsområde-
för att säkra deras position.
I tre dagar avvärjer den avskurna bataljonen en rad tyska attacker.
Alla försök att slå sig ut-
eller för regementet att slå sig in, har misslyckats.
När provianten och ammunitionen tar slut-
börjar situationen för Texasregementet bli desperat.
Det är oklart hur länge de kan hålla ut.
Sergeant Shiro Kashino och medlemmarna i "I-kompaniet"-
kämpar för varje framryckning under räddningsförsöket.
När de inleder anfallet-
går tyskarna till våldsam motattack.
"I-kompaniets" vänstra flank blottas.
Kashino ser att en pluton hindras av ett kulsprutenäste.
Kashino var japansk amerikan och växte upp i delstaten Washington.
Han var en typisk amerikansk pojke.
Han spelade i fotbollslaget.
Han rycktes upp med rötterna-
och skickades till Minidoka-lägret i Idaho.
Han ville nog bort från Minidoka.
Han såg armén som en chans att visa vad han gick för.
Plötsligt rycker Kashino ut för att undsätta-
den instängda plutonen.
Han rusar uppför backen och ger tyskarna ett rörligt mål.
Kashino utmärkte sig genom att alltid anta utmaningar.
Även om det innebar att riskera livet för soldaterna-
gjorde han det om och om igen.
Kashino lyckas.
Han drar till sig elden så att de andra kan avancera.
Han signalerar åt dem att gå runt och slå ut kulsprutenästet.
Han är under intensiv beskjutning-
och använder sin kulspruta för att dölja attacken.
Jag tror att den sortens agerande gjorde honom omtyckt av sina män-
och visade att soldater var kapabla att göra saker-
bortom deras fantasi.
Tyskarna distraheras av hans eldgivning-
och de andra kan slå ut kulsprutenästet.
Medan amerikanerna kämpar vidare-
har en tysk stridsvagn närmat sig ovanför dem.
Oljudet och kaoset har maskerat dess ankomst.
Sergeant Al Takahashi ser besten i sista sekunden.
- När mynningen flammar upp... - Eld!
...kastar han sig åt sidan.
Granaten från stridsvagnen landar på marken bredvid Al Takahashi.
Men den exploderar inte.
Det är en blindgångare.
Men om han hade hoppat åt andra hållet hade han dött.
Amerikanerna slåss mot en befäst fiende-
som gör de allierades framryckning så kostsam som möjligt.
Det är ganska ovanligt under kriget 1944-
att tyskarna omringar en hel allierad bataljon.
Den här chansen är för bra för propagandan att gå miste om.
Tyska trupper beordras att stoppa alla räddningsförsök-
från amerikanerna i bataljonen.
Särskilda bergsenheter skickas ut för att förstärka tyskarna.
Gebirgsjäger , eller Bergstrupperna, bildades redan-
under första världskriget för att försvara Alperna.
De är tränade att strida under svåra väderförhållanden-
och på hög höjd.
Det märkliga med Gebirgsjäger är att de flesta rekryteras-
från alpområdena i Österrike och Bayern.
Major Franz Seebacher för befäl över Heeres-Gebirgsjäger-bataljon 2O1.
Franz Seebacher är ett relativt ungt bataljonsbefäl.
Han är bara 26 år när han tar över befälet.
Han går med i den österrikiska armén-
flyttas senare till tyska armén-
och gör karriär under andra världskriget.
Seebacher intar position med 1 000 man beväpnade med kulsprutor-
lätt artilleri och granatkastare.
Tyskarna har kartor.
De känner till området.
De känner till terrängens styrkor och svagheter-
och de placerar sina trupper på försvarslinjen-
högst upp i bergen-
där de kan beskjuta amerikanerna i dalen.
Det tyska motanfallet fortsätter med mer pansar- och artillerield.
Eld!
Träd exploderar runt soldaterna i 442:a stridsenheten.
Alla soldater jag pratade med nämnde hur träden rämnade.
De var livrädda för dem.
Tänk dig att vara i en skog-
med 20 meter höga tallar.
Plötsligt, från ingenstans, öppnar artillerielden-
och exploderar i träden.
Man är utsatt, inte bara för blyregnet-
utan för grenarna som bryts av explosionen.
Under hård press från tyska krypskyttar och granater-
måste amerikanerna dra sig tillbaka.
Retirera!
De stoppar den tyska motattacken-
men måste också ge upp några av dagens hårda vinster.
Det är ett smärtsamt bakslag.
Lördagen den 28 oktober 1944.
Med undsättningen 5 km bort-
står kapten Martin Higgins och resterna av hans bataljon-
i 141:a infanteriregementet inför allt större utmaningar.
Efter fyra dagars isolering med begränsade ransoner-
svälter de långsamt.
Men dricksvatten är deras största bekymmer.
Man måste bara ha tillgång till det.
Om soldaterna blir uttorkade behöver det inte betyda-
att de dör när som helst.
Men när de blir allt mer uttorkade-
blir de mindre effektiva i strid.
Strax utanför deras område-
är en lerpöl deras enda dricksvattenkälla.
Och ännu värre, de måste dela den med fienden.
En död kropp skulle förorena tillgångarna-
så båda sidor undviker att skjuta någon i närheten.
Men även utan ett lik kan det vara farligt att dricka.
Man inser att man måste ha vatten från floder-
där det finns mikroorganismer-
som kan göra en sjuk.
Halazontabletter var viktiga för att rena vattnet-
som man drack.
Halazon är en kemisk förening-
som använder klor för att döda bakterier och parasiter.
Diskussion om klorets effektivitet-
fördröjde Halazonets användning till 1944-
när forskningen visade att det var säkert och effektivt.
Två upplösta Halazontabletter gör en fältflaska drickbar-
inom tio minuter.
Fyra tabletter kan användas för lerigt vatten.
Det är ett bärbart vattenreningssystem.
Bataljonens första förråd av tabletter räckte bara i en dag.
De behöver mer Halazon, mat-
medicinsk utrustning till de skadade och batterier till radion.
Det första försöket misslyckades-
när molntäcket gjorde det omöjligt att identifiera dem.
Men piloterna är fast beslutna.
Med ljudet av P-47:or i luften-
gör sig Higgins och männen redo för proviantleveransen.
De har förberett en visuell signal för att visa planet deras position.
De ska försöka signalera genom att samla ihop allt-
som är ljust eller vitt och som de kan trä ihop-
och som kan fånga pilotens uppmärksamhet när han flyger över.
Tyget skapar en signal.
Med den förlorade bataljonen omringad av tyskar-
måste piloterna släppa behållarna på rätt ställe.
Higgins och männen ser på-
när behållarna glider ner från himlen.
En efter en landar de på fiendens territorium.
Alla förnödenheter hamnar i tyska händer.
Snacka om att bli besviken.
"Här kommer planen. med våra förnödenheter."
"Toppen. Jag ska få äta."
"Jag ska få lite vatten. Nej, det får jag inte."
"Min dödsfiende får det."
Utan påfyllning-
blir den förlorade bataljonens situation alltmer desperat.
Higgins är nog orolig för den ständiga nedgången.
Han får fler och fler skadade-
och mindre medicinsk utrustning.
Han vill nog spara på ammunitionen.
Och så har vi det okända.
Kommer hjälp att nå fram?
Plötsligt hör amerikanerna i utkanten ljudet-
av en inkommande artillerigranat.
Som en del av 36:e infanteridivisionen-
är bataljonen under befäl-
av den amerikanska generalmajoren John Dahlquist.
Irriterad över att 141:a inte kunde rädda sina egna män-
hade Dahlquist kallat in 442:a regementsstridsenheten-
för att göra jobbet.
Han är frustrerad över misslyckandet-
och alla hopplösa biståndsförsök.
Hans otålighet är förståelig.
Hans bataljon är avskuren.
Han har andra enheter som måste kämpa sig fram till dem.
Det sista han vill är att en av hans bataljoner förstörs-
självklart för sin egen skull-
men det kan också vara förödande för moralen-
och modet.
För att leverera förnödenheter-
tänker Dahlquist skjuta artillerigranater på sina egna män.
Långt bakom linjen slås matransoner-
vattenreningstabletter och medicinsk utrustning-
noggrant in och förs in i ihåliga hylsor.
Man skjuter in dem i området.
Vädret spelar ingen roll och observatörerna vet var bataljonen är.
Det är en ganska genial lösning-
men det är bara tillfälligt.
Det är för att man ska klara sig några timmar-
tills man kommer på ett bättre sätt.
En rökgranat landar utanför bataljonens försvarsområde.
Den har avfyrats för att bekräfta koordinaterna till lägret.
Med några justeringar från observatören-
börjar granaterna explodera ovanför.
De landar i träden och ransonerna hamnar på marken.
Den magra provianten delas mellan mer än 200 soldater-
som håller ut på kullens topp.
Under tiden fortsätter räddningsstyrkan att närma sig.
Sergeant Shiro Kashino har inte vunnit mycket mark.
Han och de andra männen i 442:a stridsenheten-
gräver ner sig den andra natten av sitt räddningsuppdrag.
Till skillnad från sergeanten-
växte menige Barney Hajiro upp på Hawaii och satt inte i läger.
Och till skillnad från Kashino anses Hajiro vara en problemsoldat.
Barney Hajiro var fascinerande för han hade ett rykte-
från början att vara en latmask-
och en bråkstake.
Han var en hetlevrad kille som hamnade i slagsmål-
och ständigt var i trubbel-
både med sina jämlikar och med sina befälhavare.
Nu står han och de andra inför ännu en lång, blöt natt.
Mitt i skogen finns ingen bekväm inkvartering-
eller byggnader av något slag.
Det var i slutet av oktober. Det började bli vinter.
Det var kallt och det började regna.
Deras kvällsrutin var att gräva ett dike-
krypa ihop, hoppas att de var skyddade mot trädsprängningar-
och lägga sig för natten.
Ett annat problem är att förse 442:a med mat.
Liksom den förlorade bataljonen-
har räddningsmanskapet också haft en osäker försörjningslinje.
Isoleringen och terrängen gör det svårt för lastbilar-
att nå fronten.
Bataljonens befälhavare, överstelöjtnant Alfred Pursall-
uppmanar frivilliga att hämta ransoner från en väg i närheten.
Kashino går med på att leda uppdraget...
...men vill inte ge sig av direkt.
Kashino påpekade klokt nog-
att ljudet av lastbilarna-
skulle fånga tyskarnas uppmärksamhet.
Han vill vänta en timme ifall tyskarna angriper leveransplatsen.
Men Pursall håller inte med och utfärdar en direkt order.
Han reste sig och gav sina män order att följa honom längs stigen-
till lastbilarna.
Kashino leder sina män genom den mörka, tysta skogen.
På avstånd-
kör lastbilarna längs en smal väg.
Innan soldaterna kan avancera mer än 200 meter-
sker en enorm explosion.
Sergeant Shiro Kashino leder sina män längs en mörk bergsstig-
för att möta förrådslastbilar.
Skogen runt dem börjar brinna.
Precis det Kashino förutspådde hände.
Tyskarna lyckades lokalisera trupperna-
med hjälp av ljudet från lastbilarna och de öppnade eld.
Soldaterna i 442:a stridsenheten-
har inte tid att söka skydd.
Spärrelden är för intensiv.
Explosionen skadar åtta män.
När elden lättar hjälper Kashino och de andra mindre skadade-
de sårade till förbandsplatsen.
När Kashino kommer till bataljonens ledningscentral-
hittar han överstelöjtnant Alfred Pursall.
Kashino anklagar sitt befäl-
för att ha utsatt dem för en onödig fara.
Han säger att männen hellre skulle svälta-
än att drabbas av förlusterna orsakade av ordern.
Ur ett militärt perspektiv går Kashino över gränsen.
Det är ett brott mot militärlagen.
En underofficer-
kan inte ifrågasätta en överordnads direkta order.
Efter attacken mot förrådsgruppen-
stiger förlusterna bland de japansk-amerikanska soldaterna-
vid fronten efter två dagars kamp för att rädda deltagarna-
i 141:a infanteriregementet.
Och den förlorade bataljonen är fortfarande kvar cirka 3 km-
från deras nuvarande position.
De avancerade genom den mörka skogen-
möttes av kulspruteeld-
tog skydd-
och sen kröp de uppför kullen lite till.
Därför visste männen aldrig var de befann sig.
De visste bara att nån där ute sköt mot dem-
och att de var tvungna att fortsätta.
Söndagen den 29 oktober 1944.
På morgonen-
vinner soldaterna lite terräng-
från det tyska försvaret.
Men för 36:e infanteridivisionens generalmajor John Dahlquist-
duger det här inte.
Dahlquist tycker att det borde ske mer framsteg.
Han gör ett ovanligt besök vid fronten under slaget.
Han litar inte på sina ledare.
I det avseendet kanske han detaljstyr mer än nödvändigt.
Det borde vara en otrolig kraftförstärkare-
att ha en tvåstjärnig general vid fronten.
Han säger:
"Jag säger inte bara åt er att gå vidare, jag leder er."
Spärrelden gör att männen tvingas ta skydd.
Dahlquist anpassar sig aldrig till verkligheten-
genom att förstå situationen.
Istället skapar han förvirring genom att ignorera befälsordningen.
Han går direkt på soldaterna och manar dem att avancera.
Tredje bataljonens befälhavare-
överstelöjtnant Pursall når bristningsgränsen.
Han skriker åt Dahlquist att försvinna från hans front.
För att Pursall skulle vända sig mot generalen på det här sättet-
måste han ha varit helt utom sig.
Ur soldaternas perspektiv-
hjälper dessa två auktoriteters bråk-
inget för enigheten och moralen i uppdraget.
I den förlorade bataljonens försvarsområde-
hörs flygplan i luften igen-
med målet att dela ut livräddande förnödenheter.
Det är tredje försöket att leverera varor från luften-
och det visar sig lyckas.
Mat, medicin och ammunition finns i behållarna.
Det ger kapten Martin Higgins och hans män lite lättnad.
Det har blivit bättre och mer hanterbart-
men det är inte över. De hoppas att under den tiden-
ska egna styrkor kunna slå sig fram till dem.
Tills dess är krisen inte över.
Under tiden-
har Sergeant Shiro Kashino och tredje bataljonen-
försökt närma sig den förlorade bataljonen.
De står inför ännu en framryckning i förrädisk terräng.
Vid slutet av åsen, drygt 1,5 km bort-
-väntar Higgins och hans män på räddning.
Men för att ta sig dit måste 3:e bataljonen säkra sluttningen.
De nedgrävda tyska soldaterna kräver sin tribut för varje vinst.
Även när de försöker ta sig upp...
närmar sig den tyska elden från alla håll.
Efter att ha försökt kringgå tyskarna-
har medlemmarna i 442:a stridsenheten-
stannat längs en smal front.
i sina försök att nå den förlorade bataljonen.
Slaget handlade bara om några centimeter.
De satt nästan hjälplöst fast-
utan att veta var nästa explosion skulle komma ifrån-
vart nästa granat skulle kastas-
eller var nästa kulspruta skulle öppna eld.
De får order om att fästa bajonetterna.
En bajonett är ett knivblad som sitter på geväret.
Soldater tränar på att använda bajonetter-
för att orsaka dödliga inre skador.
Men de används sällan.
Många är hellre i en eldstrid än ett knivslagsmål.
Ett knivslagsmål är väldigt personligt och fysiskt-
jämfört med att bara skjuta nån.
Bajonetten är ett desperat vapen.
En officer ger bara order om bajonetter-
under desperata omständigheter.
Medan soldaterna fäster bladen-
upptäcker de att minsta rörelse drar till sig ett kulregn-
från de tyska försvararna ovanför.
Fler män skjuts när de är instängda-
inklusive sergeant Shiro Kashino.
Vi vet inte mycket, förutom att han ständigt utsatte sig för eld.
Han sårades för tredje gången-
inom några dagar.
Barney Hajiro ser att hans plutonchef blöder.
Han insisterar på att Kashino får vård.
Flera år senare sa Hajiro till mig, nästan med skepsis:
"Jag är menig och säger till en sergeant"-
"att han måste gå." Han var förbluffad över att Kashino-
som aldrig hade vänt ryggen åt en utmaning-
måste ha varit så sårad att han faktiskt återvände.
Uppifrån åsen-
ser Major Franz Seebacher de amerikanska styrkorna samlas.
Amerikanerna får inte mycket stöd från luften-
pansar eller från artilleri.
De slåss som tyskarna.
Ett utmattningsslag och båda sidor har ont-
om ammunition och män.
Det är en brutal plats att strida på.
Men Seebacher vet att han inte har nåt val.
De måste skydda höjderna för att kunna stoppa-
de allierade innan de når floden Rhen.
Fortfarande fast på åsen under kulspruteeld ovanifrån-
får amerikanerna order att anfalla.
Men för ett ögonblick är det ingen-
inklusive menige Barney Hajiro, som avancerar.
Hajiro sa till mig många år senare att man inte kan gå bakåt.
Man kan bara gå framåt.
Han såg att hans män satt fast.
Han visste att de skulle dö på kullen om de inte gjorde nåt.
Med Browning-geväret redo-
hittar Hajiro extra ammunition och vänder sig till sin medskytt-
menige Takeyasu Onaga.
Onaga säger åt Hajiro att ta hans P-38 om han blir skjuten.
Hajiro minns tydligt en sorgsen blick-
i hans skyttevärnskompis ansikte.
Och det var nog i det ögonblicket-
Hajiro reste sig och började leda anfallet.
Med Hajiro i täten följer resten av "I-kompaniet" efter.
Hans bästa sida kom fram i strid.
Det är en av de där märkliga omständigheterna-
när män prövas och inom sig finner resurser-
som de inte visste att de hade.
Det var nog sant när det gällde Barney Hajiro.
Män skjuts ner av kulsprutor och artilleri.
Hack i häl på sin vän-
stannar Onaga för att lyfta ett träd-
som har fallit på en annan soldat.
Onaga fortsätter framstöten uppför kullen.
Han siktar på fiendesoldater med en granat.
Utan förvarning träffar en kula hans hals.
Hajiro ser sin vän falla.
Jag tror att han var arg.
och skräckslagen.
Kom ihåg att han förlorade sin ammunitionsman.
Han visste att han hade ett magasin.
Han sprang som en galning och sköt hela vägen.
Soldaterna i den tyska 201:a bergsbataljonen håller ställningarna-
mot de amerikanska angriparna.
Det är förstås nervöst att se män komma uppför backen-
medan de skriker och gapar.
I den här situationen blir kriget rent känslomässigt-
och helt oförutsägbart.
Efter flera dagar-
bryts dödläget och att ta fångar prioriteras inte.
Menige Barney Hajiro fortsätter sin framstöt uppför kullen-
och hittar ännu ett kulsprutenäste.
En BAR-kulspruta väger 7-9 kilo.
Man bär hjälm och utrustning och springer uppför en backe.
Jag vet inte hur han klarade det.
Man måste ha en adrenalinkick-
som tar en igenom sånt här.
Han fortsätter klättra.
Men när han närmar sig ett tredje kulsprutenästet-
tar hans tur slut.
Barney kände kulan gå igenom armen-
och han måste falla
Men vid det laget hade han sina män bakom sig.
De slog ut tyskarna.
Han lyckades med det han föresatte sig:
Att leda anfallet uppför kullen.
Läkaren vill skicka ner Hajiro till första hjälpen-
men han vägrar.
Han förlorade sin kulspruta, men hans kämpaglöd fanns kvar.
"Om jag hade haft en pistol hade jag fortsatt skjuta."
Jag ska fortsätta.
I slutändan inser Hajiro allvaret av sin skada-
och går med på att dra sig ur, men vägrar ta emot hjälp.
Han ville att de som behövde hjälp mer än han-
kunde få det.
Det är en ära att vara sist-
och se till att alla andra blir omhändertagna före.
Efter att ha förlorat Shiro Kashino och Barney Hajiro-
tillsammans med många andra-
pressar 442:a tillbaka tyskarna.
Men de har ännu inte fått kontakt med den förlorade bataljonen.
Nästa morgon, måndagen den 30 oktober-
avancerar japansk-amerikanska soldater genom skogen.
Slagfältet var övergivet.
Det var märkligt lugnt där, så de kröp långsamt framåt.
De visste inte vad de skulle förvänta sig.
Kanske väntade kulsprutor på dem.
Kanske mer granateld.
De hittar en kommunikationskabel-
och bestämmer sig för att följa den.
När man har två av sina egna enheter så nära varandra-
är det alltid riskabelt.
Och inne i skogen-
med tanke på vad som hänt-
ökar bara stressen.
De upptäcker rörelser och gör sig redo.
En figur dyker upp bakom ett träd.
Det är en amerikan från den förlorade bataljonen.
Mutt Sakumoto, som var den första som mötte den förlorade bataljonen-
visste inte vad han skulle säga.
Han sa: Vill ni ha cigaretter?
Och det visade sig vara ett stort, ödmjukt-
och underbart erkännande av vad båda sidor hade gått igenom.
En cigarett var en stor lättnad efter fasorna de hade upplevt.
Efter sju dagars isolering har de överlevande i 1:a bataljonen-
i 141:a infanteriregementet, räddats.
Av de ursprungliga 274 soldaterna-
går 211 nerför kullen, inklusive 32 skadade.
Det skrivs mycket om det-
men bilderna från USA:s armé-
erkänner inte de japansk-amerikanska soldaternas roll-
som offrade så mycket.
Av det segregerade 442:a-
dödas 52 under uppdraget och 280 skadas.
Förlusterna överstiger troligen antalet räddade män.
Två veckor senare-
beordrar generalmajor John Dahlquist 442:a att samlas-
för att dela ut en utmärkelse från presidenten.
Han blir arg när antalet soldater är lägre än väntat.
Ett befäl måste informera honom.
"Det är allt som är kvar av 442:a, sir."
När han har återhämtat sig-
fortsätter sergeant Shiro Kashino att slåss.
Han får en silverstjärna, två bronsstjärnor-
och sex purpurhjärtan för sin tjänstgöring.
Han nomineras för Distinguished Service Cross-
men blir felaktigt dömd i krigsrätt, fråntagen sin rang-
och diskvalificeras från medaljen.
Över 50 år senare-
rentvår en militär utredning Kashino.
Hans kamrater bad armén om erkännande efter många år-
som han till slut fick, men tyvärr sex månader efter sin död.
Menige Barney Hajiro nomineras till Kongressens hedersmedalj-
men han får Distinguished Service Cross istället-
på grund av sitt japanska ursprung.
Det skulle ta över 55 år för USA:s regering-
att erkänna att han hade förtjänat-
landets högsta militära utmärkelse.
Den delades ut den 21 juni 2000 av president Bill Clinton.
I slutet av andra världskriget-
-visar sig 442:a regementsstridsenheten-
-vara en av de mest dekorerade enheterna-
-i USA:s armé.
De återvände till Italien våren 1945 för att bryta den gotiska linjen-
-medan kriget i Europa rasade vidare.
Text: Dan Wigroth