Decembrie 1944.
O iscoadă a Americii se rătăceşte în spatele frontului inamic
şi face totul ca să obţină informaţii şi să creeze haos.
Drept urmare, forţele germane încearcă să localizeze intrusul
şi să-l încolţească.
Stai !
Pe 6 Iunie 1944, Aliaţii au debarcat în Normandia pentru a
deschide frontul de Vest.
Dar fanaticii nazişti continuă lupta feroce pentru supravieţuire.
Ziua Z a fost bătălia.
Mai trebuie câştigat şi războiul.
HITLER: ULTIMA ÎNFRUNTARE
22 Decembrie 1944, sectorul Ardennes, Belgia.
Locotenentul Michael McDonald priveşte prin întunericul iernii.
Forţele Diviziei a Treia Blindate
s-au retras acum două zile
ca să contracareze atacul Germaniei asupra Belgiei.
La 53 km de graniţă,
oraşul Hotton pare a fi departe de front.
Mai erau acolo McDonald, câţiva ingineri şi nişte rezerve
când au fost luaţi prin surprindere de Germani.
Erau soldaţi care se ocupau de aprovizionare.
Erau funcţionari, mecanici, şoferi,
preoţi, personal de la sediu.
Le numim trupe auxiliare sau ariergarde.
Dar nu soldaţii căliţi în luptă
pe care un comandant i-ar apăra de tancurile nemţeşti.
McDonald e iscoadă şi trebuia să fie plecat,
dar era la infirmerie, cu pneumonie.
Fiind unul din ofiţerii disponibili,
McDonald s-a târât din pat şi
acum conduce lupta
dintr-o şcoală din Hotton.
În ultimele 26 de ore,
a ordonat foc de mortiere asupra germanilor care
testau marginea oraşului.
Din cauza lui germanii nu au invadat satul.
Aprinde o rachetă.
Din postul de observaţie,
McDonald cere o rachetă de semnalizare în faţa şcolii.
Pe câmpul luminat roiesc soldaţii germani.
Pregătit
McDonald foloseşte lumina artificială
pentru a indica poziţia germanilor.
Dar e întrerupt. Un soldat cu un panzerfaust
îl vede şi lansează o rachetă spre el.
Panzerfaust !
Racheta pătrunde în şcoală, îl aruncă pe McDonald în partea opusă a clasei.
Chaplin reacţionează şi-l târăşte pe McDonald la loc sigur.
O altă rachetă pătrunde în clădire.
Vestea se va răspândi.
Nordul oraşului Hotton a căzut.
Trupele se retrag în interiorul oraşului şi aşteaptă întăriri.
În decembrie 1944,
războiul pe frontul de vest era în impas.
Aliaţii ieşiseră din Normandia,
unde se împotmoliseră şi avansau.
Dar marea problemă era
că îşi depăşiseră liniile de
aprovizionare şi nu mai puteau face rost de materiale.
Ideea e să se adune, să se odihnească puţin
înainte de a începe lupta înspre Germania.
În schimb, forţele germane atacă
şi pătrund în Luxemburg şi Belgia la 16 Decembrie,
pentru a captura portul de aprovizionare Anvers.
Germanii au urmat drumurile din oraş în oraş.
Micile oraşe marchează intersecţiile şi podurile.
Dar una e să transporţi oameni şi materiale prin zonă.
Alta să treci cu echipament greu,
precum tancurile, ai nevoie de pod.
Divizia germană Panzer 116 sau Divizia Greyhound,
este în căutarea unui astfel de pod.
Au luptat în Normandia, dar prestaţia le-a fost criticată de superiori.
Cu toate acestea, Divizia 116 Panzer e una dintre
cele mai bune divizii germane din teatrul
de război din vest, de la sfârşitul lui 1944.
Emblema sa este un ogar,
indicând că e o divizie foarte rapidă şi furioasă.
La primul atac al Ofensivei din Ardennes
aceşti ogari au parcurs 28 km într-o zi şi jumătate.
La 21 decembrie,
un Kampfgruppe, grup de luptă al Diviziei Greyhound,
soseşte în Hotton pentru
a captura podul de lemn de peste râul Ourthe,
din marginea vestică a faimosului dâmb.
Germanii sunt în vest,
aproape de râul Meuse.
Dacă ar captura Hotton, ar traversa râul Meuse
şi apoi s-ar îndrepta direct spre importantul oraş Anvers.
Americanii consideră apărarea Hotton prioritară
pentru armata SUA.
Soluţia e întărirea frontului Aliaţilor
cu unităţi aeriene, precum paraşutiştii.
Membrii regimentului al 517-lea Paraşutişti pornesc spre Hotton.
Cei din 517 erau în curs de modernizare când au plecat pe front.
Primesc arme atât de noi, că sunt acoperite de cosmolină.
Cosmolina este o substanţă
de conservare a armelor, în timpul transportului.
Este menită să prevină rugina.
E un lubrifiant ce trebuie îndepărtat
pentru ca armele să fie funcţionale. O provocare când e frig.
Paraşutiştii folosesc benzină pentru a îndepărta cosmolina,
dar nu au timp să testeze şi să alinieze armele.
Nu le plac armele noi în luptă.
Nu ştiu cum se vor comporta.
Nu ştii dacă arma are vreo defecţiune.
Te încrezi în armă dacă
ai folosit-o anterior.
Pe ger, trupele aeriene urcă în camioane.
După 20 de ore,
debarcă lângă oraşul Soy, Belgia.
Fără pregătiri,
primul batalion primeşte ordin să atace de-a lungul şoselei.
Un blindat camuflat din pădure deschide rapid focul.
Germanii resping atacul,
prima încercare de eliberare a Hottonului eşuează.
După acest eşec, unitatea 517 se desparte.
O unitate va avansa pe drumuri lăturalnice,
va flanca trupele inamice ca să ajungă la Hotton.
În timp ce altă unitate continuă să atace apărarea germană
de-a lungul străzii principale spre sat.
Dar, în loc să atace în câmp deschis, căpitanul Dean Robbins,
comandantul Companiei B,
îşi mută oamenii de pe şosea, în pădure.
Biddle !
Îl cheamă pe soldatul clasa I Melvin Biddle.
Am nevoie de tine în faţă.
Şi îl trimite ca iscoadă.
Iscoada are rol de recunoaştere pentru unitatea militară,
adică soldatul sau grupul care
identifică locaţia inamicului.
Dacă se plănuieşte o cursă,
dacă există o cale de a trece un râu important.
Ei merg înaintea corpului principal.
În liniştea pădurii, Biddle înaintează treptat.
Lucra în fabrică atunci când a primit
ordinul de recrutare, cu doi ani în urmă, la 19 ani.
E al treilea din trei fraţi înrolaţi în armată.
Când focuri de armă sparg tăcerea, iscoada se culcă pe zăpadă.
Îşi continuă drumul
printre copacii deşi, pe lângă şine.
În ciuda câmpului vizual redus,
descoperă un post camuflat al germanilor.
E ocupat de trei soldaţi.
Biddle e o iscoadă bună din mai multe motive.
E calm sub presiune.
Ţinteşte bine
şi, cel mai important, are vederea bună.
Înseamnă că vede inamicul înainte de a fi văzut.
Biddle dă ocol ţintei şi se apropie.
Soldatul clasa I Melvin Biddle se furişează spre postul german.
Trebuie să acţioneze atent.
Orice sunet sau mişcare l-ar putea da de gol.
Când se apropie la 30 de metri, se ghemuieşte şi ţinteşte.
Un soldat german cade la pământ.
Biddle ţinteşte din nou, dar ezită să apese pe trăgaci.
Se gândeşte să-i ia prizonieri,
dar aceştia iau puştile şi ripostează.
Biddle îl împuşcă pe al doilea în trunchi.
Ultimul soldat o ia la goană.
Biddle mai trage de două ori, nimerindu-l.
Dar rămâne în picioare şi se împleticeşte spre spate.
Biddle se apropie de postul germanilor,
dar, prin desiş, nu se vede nici urmă de soldat.
Se întoarce spre al doilea soldat, cu o leziune gravă la nivelul burţii.
E un tânăr care-i aminteşte lui Biddle de el însuşi.
Descheie centura muribundului,
pentru a elibera presiunea.
Brusc, pădurea izbucneşte în focuri de mortiere şi arme de calibru mic.
Se pare că al treilea german s-a întors la ai săi
şi i-a alertat cu privire la prezenţa lui Biddle.
În partea de sud-est a Belgiei, la 23 decembrie 1944,
forţele germane exploatează slăbiciunile frontului Aliaţilor
din regiunea Ardennes.
Ardennes este considerat un fel de răstoacă.
Motivul este terenul.
E deluros, mlăştinos şi împădurit. Se presupunea că nemţii nu vor
trece pe acolo.
Eisenhower are trupe la nord şi sud,
pe care vrea să le trimită înainte
după ce reîncepe lupta,
dar Ardennes a fost trecut cu vederea.
Lucru care permite ca tancurile şi soldaţii germani să
pătrundă mai mult de 48 km în Belgia, în încercarea de a recuceri Anvers.
Melvin Biddle se fereşte
târâş de focurile încrucişate,
spre şoseaua care leagă oraşul Soy de vecinul din vest, Hotton.
Când se apropie de drum, Biddle vede maşini în faţă.
Se furişează, să vadă mai bine.
Apropiindu-se, vede că sunt vehicule
americane cu stea pe o parte, dar, în acelaşi timp,
soldaţii din jur vorbesc germană.
Asta îl face bănuitor.
Decide să-i spună comandantului.
Puteau folosi maşinile ca să se furişeze în rândul americanilor.
Biddle e iscoadă bună.
Îşi dă seama că a descoperit o informaţie importantă
şi trebuie să se întoarcă la raport.
La limita vestică a frontului german,
cealaltă unitate de paraşutişti americani
din cel de-al 517-lea regiment de paraşutişti
pornise pe drumuri lăturalnice spre oraşul asediat Hotton.
Se întâlnesc cu locotenentul Michael McDonald
şi cu rezervele Diviziei a 3-a, care sfidaseră soarta.
Această oprire a Germaniei e impresionantă.
Erau soldaţi lipsiţi de experienţa în prima linie,
dar ţineau piept fluxului de germani.
Dar, dacă germanii nu pot cuceri Hotton,
nici forţele americane nu pot ieşi din oraş.
Sunt prinşi împreună şi continuă să apere oraşul.
Întârzierea frustrează trupele diviziei de panzere
care trebuie să traverseze râul. - Hai, hai, hai !
Neputând ocupa rapid podul Hotton,
o iau spre sud-est pentru a găsi o trecere mai uşoară.
Redirecţionarea deviază unitatea de la curs.
Are implicaţii chiar mai mari. - Haide !
Hitler începe ofensiva din Ardennes
pentru a-i surprinde pe Aliaţi.
Vor fi şocaţi, nu vor şti ce să
facă şi va cuceri Anvers.
Desigur, planul lui Hitler nu reuşeşte.
Cu cât Aliaţii au mai mult timp să
riposteze acestui atac surpriză,
să aducă mai multe trupe, muniţie,
tancuri şi echipament şi să lupte.
Când pleacă ogarii, intervin Volksgrenaderii germani,
sub comanda locotenentului-major Helmut Zander.
Zander s-a înrolat în anii 1920, întâi ca soldat, apoi subofiţer.
Primeşte gradul de prim-locotenent foarte târziu, în 1940,
dar apoi are o carieră de succes pe parcursul războiului.
E un veteran călit în lupte pe frontul de est, cu multe decoraţii.
Oamenii lui Zander continuă să atace americanii din Hotton şi
de pe şoseaua Soy-Hotton, cu distrugătoarele de tancuri.
Americanii trebuie să localizeze şi să elimine poziţiile camuflate
pentru a-şi reuni complet forţele.
După ce raportează superiorului său,
Melvin Biddle şi alţi doi paraşutişti
pornesc să investigheze, la căderea nopţii, vehiculele suspecte.
Au ordin să captureze şi un soldat inamic, dacă se poate.
Capturarea prizonierilor germani era standard.
Dacă pot lua un prizonier german,
pot obţine mai multe date despre situaţie.
Pe lângă şosea,
cei trei zăresc un ofiţer german lângă o maşină-momeală americană.
Unul dintre însoţitorii lui Biddle, un sergent, ţinteşte.
Încearcă să prindă ofiţerul german, dar iese rău.
Sergentul îi spune ofiţerului german să se oprească.
Stai !
Face asta de două ori, dar foarte încet.
Aproape fără să audă ofiţerul german.
De la mică distanţă, la doar 15 m,
sergentul trage în ofiţer, dar ratează.
Atunci, ofiţerul german trage şi el şi toţi fug.
Johnny !
În timp ce partenerii săi se întorc la frontul SUA, Biddle îngheaţă.
Biddle este şocat.
E de necrezut că sergentul a ratat de două ori.
În cele din urmă, îşi revine şi începe să alerge.
Dar, în graba lui, se îndepărtează de frontul american.
Soldatul american, Melvin Biddle, fuge în direcţia greşită,
spre posturile germane din pădure.
Are la el un M1 Garand, un cuţit şi câteva grenade.
Pe lângă că s-a rătăcit,
artileria americană ţinteşte înspre germanii din pădure,
iar acum îi înconjoară.
În ciuda riscului de a fi rănit,
tânărul de 21 de ani este hotărât să-şi continue misiunea.
Când Biddle îşi dă seama că e pe frontul inamic,
face ce a făcut mereu, doar e iscoadă.
Va încerca să adune multe informaţii, în cea mai mare linişte.
Dă târcoale printre copaci şi încearcă să localizeze
posturile inamicului, fără să se arate.
În timp ce Biddle priveşte, o patrulă germană se apropie de el.
Din întuneric, aude o altă provocare germană.
- Stai ! - Stai !
Patrula germană strigă înapoi "Hottentot".
Hottentot !
Deşi Biddle nu înţelege sau vorbeşte Germană,
recunoaşte că hottentot e parola de la provocarea: stai !
Informaţia i-ar putea salva viaţa
dacă ar ajunge la un post german, din greşeală.
Dar e o problemă.
Biddle e îngrijorat de accentul său american.
Dacă strigă ←hottentot”
şi nu are accent german
nemţii vor şti că inamicul e printre ei.
Decide că, dacă întâlneşte pe cineva,
trebuie fie primul care spune: ←Halt !”
Crede că e mai uşor de zis de un băiat din Indiana.
Biddle merge prin întuneric
şi obţine mai mult decât informaţii.
Decide să elimine adăpostul unei mitraliere, identificat în faţă.
În ciuda riscului de a-şi dezvălui prezenţa,
Biddle scoate cuiul unei grenade.
După explozie, deschide focul cu M-1, ca să
elimine soldaţii.
Se face nevăzut în noapte,
în timp ce germanii caută atacatorul.
Trupele americane rezistă în Hotton, Belgia,
sub atacurile forţelor inamice, din afara oraşului.
Obiectivul americanilor e protejarea podului de pe râul Ourthe,
care ar permite accesul tancurilor germane la reţeaua
de drumuri din Belgia şi Anvers.
Membri ai regimentului lui Biddle încearcă să atace
din spate forţele germane, de-a lungul şoselei din nord-est.
Ascuns pe frontul german,
Biddle dă, în pădure, peste distrugătoarele de tancuri.
Acestea i-au ajutat
pe germani să respingă atacurile americane.
Acum, Biddle ştie unde sunt.
Dacă duce informaţia la comandament,
lupta se poate schimba.
Rapoartele anterioare identificau greşit distrugătoarele drept tancuri.
Când soldaţii americani întâlneau pe
câmpul de luptă o maşină blindată
era acoperită de ramuri de pin,
crengi de copaci sau alte forme de camuflaj.
Fie că era un Panzerkampfwagen IV, un Panzerjäger sau alt tip,
soldaţilor le era greu să-şi dea seama ce era.
Dar vehiculele blindate au alt scop.
Distrugătorul de tancuri german, numit şi Panzerjäger,
e un vehicul antitanc dedicat.
Arma sa este amplasată într-o carcasă fixă,
o superstructură fixă, fără turelă.
Profilul rezervat al distrugătorului îl face greu de
localizat de către americani.
Scopul său principal e să atace tancurile inamice,
deci e protejat.
De obicei, un Panzerjäger are mai multă armură decât un tanc,
dar, are şi un tun mai puternic.
Notează unde se află distrugătoarele.
Biddle nu atacă distrugătoarele, fiindcă e singur,
şi este iscoadă. Treaba lui e să adune informaţii.
Cu aceste informaţii-cheie, merge mai departe.
Dar, din întuneric, o voce îl opreşte pe Biddle.
Stai !
Când un tânăr soldat american
încearcă să răspundă la parolă în germană
Hottentot . Santinela nu se lasă păcălită.
Nu.
Soldatul german ridică puşca, iar Melvin Biddle fuge în întuneric.
Soldatul începe să tragă, dar gloanţele se împrăştie.
Alarmă !
Biddle fuge în adâncul pădurii,
găseşte adăpost
şi aşteaptă.
Membrii Diviziei 560 Volksgrenadiere,
sub comanda locotenentului-major Helmut Zander,
trebuie să găsească intrusul
care a adus haos pe frontul german.
Biddle aude bocanci în zăpadă.
Germanii se apropie tot mai mult.
Lui Biddle îi e foarte frig.
Se teme că degetele îi sunt atât de îngheţate,
încât nu va putea apăsa pe trăgaci, dacă are probleme.
Ia o decizie rapidă.
Soluţia e să apese cu mâna stângă, pe degetul de pe trăgaci,
în caz de conflict armat.
Pe întuneric, un soldat german se apropie atât de mult,
încât calcă pe lângă mâna lui Biddle.
Dar acesta nu detectează prezenţa iscoadei americane.
Soldaţii germani merg mai departe.
După ce trece pericolul,
aude focuri de armă în depărtare.
Recunoaşte sunetul mitralierelor americane.
Fiecare mitralieră are un sunet
aparte, iar când aude mitralierele trăgând în germani,
identifică poziţia americanilor.
Biddle urmăreşte sunetele
spre direcţia care speră că este cea a Aliaţilor.
De-a lungul frontului american,
colegii lui Biddle din Unitatea 517 sunt prinşi
în schimbul de focuri cu germanii, la o intersecţie importantă
pe lângă şoseaua din Soy.
După un atac american major,
germanii contraatacă cu tot ce au la îndemână.
Lupta nocturnă e aprigă şi strânsă.
Mitraliorii germani strigă:
←Crăciun fericit, Americani ticăloşi !”
Îi incită pe americani.
Mulţi nici nu ştiu că e Ajun,
iar ăsta este gaz pe focul luptei.
Un pluton al Companiei C ţine piept atacului german.
Înaintează apoi cam zece metri, iar focul inamic cedează.
Paraşutiştii profită de ocazie.
Plutonul se ridică şi atacă, trăgând din mers.
Li se alătură şi din compania B şi A.
Au invadat posturile germane şi au ocupat intersecţia.
Capturarea ei e extrem de importantă,
căci acum americanii pot înainta spre
Hotton şi-i pot ajuta pe cei de acolo.
Iscoada rătăcită, Melvin Biddle,
se apropie de sunetul mitralierelor americane, când mai aude ceva.
E un Junker JU 88, un avion de recunoaştere german, care zboară jos.
Aproape atinge vârfurile copacilor.
Biddle priveşte cum acesta se apropie de el,
când apare un al doilea avion.
Un P-61 Black Widow american trece pe deasupra lui.
P-61 era avionul de vânătoare de noapte al armatei SUA.
Era foarte mare.
Avea două motoare, un echipaj de trei sau patru oameni.
Avea un radar foarte bun,
deci avionul de luptă putea localiza şi noaptea avioanele.
Nu trebuia să vadă avionul. Îl putea detecta doar cu radarul.
Deodată, unul dintre avioane ia foc.
Atacat de avionul de vânătoare de noapte
Junker JU 88 german, cade din cer.
Lupta aeriană nocturnă pare ireală.
Zgomotul e mare la altitudinea mică.
Ar fi sărbătorit victoria avionului american.
Apoi s-ar fi panicat, când avionul german
cobora tot mai jos spre ei.
Epava l-a ratat pe soldatul Melvin Biddle.
Dar se prăbuşeşte în apropiere şi luminează pădurea.
Biddle porneşte iar în căutarea frontului american.
A dispărut cu o zi în urmă
şi nu ştie parola pentru 24 decembrie.
Se teme că va fi împuşcat
pentru că nu ştie să răspundă corect la provocare.
Pe măsură ce Biddle înaintează,
aude o voce.
- Biddle, tu eşti ? - Da.
Este auzit de un soldat
care, în loc să tragă sau să ceară parola,
îi spune pe nume.
Biddle se întoarce teafăr.
Îl găseşte pe comandantul companiei, căpitanul Dean Robbins.
Căpitanul credea că Biddle e mort.
Se bucură să-l vadă.
Dar e şi mai fericit să afle că Biddle are veşti
foarte importante.
Biddle le spune amplasarea mitralierelor şi, cel mai important,
îi arată lui Robbins unde sunt ascunse distrugătoarele de tancuri.
Plănuiesc să atace devreme.
Robbins îi trimite pe Biddle să mănânce şi să se odihnească.
Biddle se sprijină de un copac şi deschide o conservă rece.
Mănâncă şi închide ochii.
Pe 24 decembrie, la prima oră,
cei din 517 nu sunt deloc odihniţi şi, în plus,
le e foarte frig
majoritatea trebuie să se mişte pentru a nu îngheţa.
Biddle adoarme... - Biddle !
...dar se trezeşte în curând cu o comandă familiară.
Trebuie să ieşim în faţă.
Căpitanul Robbins se bucură că e acolo şi îi spune:
←Eşti norocos, te vrem pe teren.”
Biddle se trezeşte din nou în faţă.
Robbins îşi aşează paraşutiştii
în faţa unui grup de blindate americane.
Au încercat de două ori să pătrundă în Hotton,
dar distrugătoarele germane ascunse i-au întors din drum.
De data asta, au un avantaj.
Datorită lui Biddle, ştiu unde sunt distrugătoarele
de tancuri şi vor putea ţinti blindatele germane.
Biddle pleacă,
iar sergentul îi semnalizează
apoi îi face semn să se lase jos.
Biddle se trânteşte în zăpadă, sergentul trage.
Iscoadele lucrează în echipă, asta i-a salvat viaţa lui Biddle.
Nu văzuse soldatul german camuflat,
dar colegul său da.
Biddle se ridică şi continuă înaintea paraşutiştilor
din Regimentul 517 de Infanterie
care luptă înspre forţele americane izolate din Hotton, Belgia.
Biddle trebuie să apere flancul stâng
în timp ce blindatul american se duce spre distrugătoarele de tancuri.
Se târăşte în faţă.
În depărtare, vede un grup de soldaţi inamici.
Dar tufişurile îi blochează vederea.
Biddle se aşează.
De aici, vede un şir de căşti plutind
la 180 m în faţă.
Îşi pune cotul sub genunchi ca să-şi stabilizeze puşca,
trage aer în piept,
şi împuşcă.
Postura soldatului
clasa întâi Melvin Biddle pare neobişnuită.
Se numeşte poziţia şezând şi e una dintre cele
patru exerciţii din instructajul americanilor.
Scopul e ca oasele soldatului
să susţină puşca, nu muşchii.
În şezut, puşcaşul
fixează cureaua ca pe suport şi se răsuceşte
uşor înainte de a aşeza cotul stâng mai jos de genunchi.
Este o poziţie de tragere foarte ciudată.
Trebuie să exersezi
ca memoria musculară să funcţioneze.
Îi permite lui Biddle să vadă dincolo de culme.
Nu e expus, dar are ochii pe căştile inamicului.
Biddle trage, ţintind sus pentru a compensa distanţa.
De la 180 m, loviturile lui ajung la ţintă.
În mod repetat.
La antrenament,
când exersa iar şi iar,
se gândea că nu-i va folosi.
Evident, s-a înşelat.
Biddle nimereşte de cel puţin 12 ori.
Dar a ales să nu se uite.
Ulterior, Biddle a fost bucuros că nu
a inspectat morţii.
Simţea că ar fi o amintire groaznică.
În dreapta lui Biddle, blindatul american goneşte spre Hotton.
Ajutaţi de inteligenţa iscoadei din noaptea anterioară,
se apropie de posturile camuflate ale germanilor.
Schnell !
[CONVERSAŢIE ÎN LIMBĂ STRĂINĂ]
Distrugătoarele germane se întorc înspre americani.
Dar americanii trag primii şi
elimină blindatul german, care le stă în cale de câteva zile.
Blindatele americane împreună cu paraşutiştii,
înfrâng apărarea germană.
În acest moment, germanii luptau pe două fronturi.
Trupele americane luptau la Hotton,
iar altă forţă americană înainta pe autostradă, spre vest.
Rămăşiţele forţelor germane se topesc spre sud.
Cele două grupuri de americani se aliniază la periferia Hotton.
Trupele de ariergardă
luptaseră zile întregi cu germanii.
Germani în oraş şi pădure,
în case.
Dintr-o dată,
un american, şi bătălia se termină.
Au reuşit.
Hotton şi podul său sunt acum în mâinile Aliaţilor.
Distrugerea şi resturile indică marele preţ al luptei
pentru combatanţi, dar şi pentru locuitorii oraşului.
Majoritatea membrilor secţiei 517 sunt trimişi înapoi să ia
cina de Crăciun în Soy.
Compania B şi Biddle nu se pot odihni încă.
Compania B revine la intersecţie.
Biddle ! E nevoie de tine în faţă !
Pentru a curăţa pădurea şi a securiza şoseaua.
Batalionul I al Regimentului 517 de infanterie de paraşutişti
câştigă o distincţie pentru acţiunile de la Hotton.
Soldaţii din Divizia 3 Blindate
se disting şi ei în oraş.
Manevrele defensive de acolo,
au câştigat şi admiraţia generalului german,
Hasso Manteuffel.
Soldatul Melvin Biddle primeşte cea mai înaltă distincţie
pentru acţiuni în luptă.
Medalia de onoare
a Congresului, pentru curajul şi îndrăzneala
care au permis batalionului să îndepărteze inamicul
de Hotton, cu minim de victime.
Biddle merita o medalie, pentru că
a făcut mai mult decât trebuia.
Deseori, ne gândim la lupte ca la formaţiuni mari
care ating obiective mari.
Adesea, lupta se rezumă la curajul
şi deciziile a unul sau doi oameni.
Asta se întâmplă la Hotton, unde Biddle face diferenţa.
Unitatea 517 şi Divizia 3 Blindate ţin piept trupei Greyhound la Hotton,
dar e doar o întârziere.
Trupele germane se îndreaptă spre La Roche, Belgia
şi acolo traversează râul Ourthe.
Ca şi celelalte trupe panzer, curând devansează linia de aprovizionare.
Se zice că cei care luptă din fotoliu analizează tactica, iar adevăraţii
generali logistica. Dacă nu-ţi poţi
aproviziona trupele şi oamenii,
dacă nu aperi flancul, ai probleme.
Bătălia din Ardennes a fost ultima
încercare a germanilor de a recâştiga manevrele în vest.
Cu toate acestea, a eşuat, având consecinţe grave,
căci germanii au folosit rezervele blindate,
fiind acum expuşi la Est.
La 12 ianuarie,
sovieticii încep ofensiva de iarnă.
Trec rapid de apărarea germană şi
înaintează prin Polonia spre Berlin.
Războiul din Europa va continua încă patru luni.
Trad: Condrea E.