December 1944.
En amerikansk spanare gick vilse bakom fiendelinjen-
samlade information och skapade kaos.
Tyska styrkor försökte hitta inkräktaren-
och närma sig hans position.
Stanna!
Sjätte juni 1944 landsteg de allierade i Normandie-
för att öppna västfronten.
Men nazifanatiker fortsatte att kämpa för sin överlevnad.
Dagen D var tuff.
De behövde fortfarande vinna kriget.
HITLER'S LAST STAND
Den 22 december 1944. Ardennerna i Belgien.
Michael McDonald kikade ut i vinternatten.
Tredje pansardivisionens huvudstyrka-
gav sig iväg två dagar tidigare-
för att möta tyskarnas anfall mot Belgien.
Fem mil från gränsen-
trodde man att byn Hotton låg långt från fronten.
McDonald, ingenjörer och några reservtrupper var där-
när tyskarna attackerade byn.
Det var soldater som jobbade med logistik.
Det var tjänstemän, mekaniker, chaufförer.
Det var präster och staben.
Det vi kallar eftertrupper.
Men det fanns inga stridshärdade soldater-
som kunde försvara dem mot tyska stridsvagnar.
McDonald var spanare och borde också ha åkt därifrån.
Men han hade lunginflammation.
Som en av få tillgängliga stridsbefäl-
släpade sig McDonald ur sängen-
och styrde striden från en skola i norra Hotton.
I 26 timmar-
beordrade han granateld mot de tyska styrkorna-
som befann sig utanför stan.
Han såg till att tyskarna inte intog byn.
- Skicka en lysraket. - Från sin observationsplats-
bad McDonald om en lysraket framför skolan.
Det upplysta fältet kryllade av tyska soldater.
Redo!
Han använde det artificiella ljuset-
för att visa granatkastarna var tyskarna var.
Han avbröts. En tysk soldat med panzerfaust-
såg honom och avfyrade en raket mot löjtnanten.
Panzerfaust!
McDonald slungades genom klassrummet.
McDonald drogs till säkerhet-
när ännu en raket träffade byggnaden.
Ryktet skulle spridas.
Norra Hotton hade fallit.
Trupperna skulle retirera och hoppas på förstärkning.
I december 1944-
nådde kriget på västfronten ett dödläge.
De allierade drog sig ut ur Normandie-
där de blev anfallna och de stormade fram.
Men problemet var-
att de hade använt sina förnödenheter-
och inte kunde få tillräckligt med material att strida med.
Tanken var att de skulle vila en stund-
innan de fortsatte med kriget i Tyskland.
Istället anföll tyska styrkor-
och kom in i Luxemburg och Belgien den 16 december-
för att återta den viktiga hamnen i Antwerpen.
Tyskarna följde vägnätet från stad till stad.
De små städerna markerade var det fanns korsningar och broar.
Det är en sak att flytta män och material genom ett område.
För att få över stridsvagnar behövde man förlita sig på broarna.
116:e pansardivisionen-
letade efter en sån bro.
Dem stred i Normandie och kritiserades av överordnade.
Men 116:e pansardivisionen-
var en av de bästa tyska divisionerna-
på västfronten i slutet av 1944.
Dess emblem var en greyhound.
Det var en snabb och aggressiv division.
Under ett anfall i Ardenneroffensiven-
färdades greyhounds tre mil på en och en halv dag.
Den 21 december-
anlände en stridsgrupp från Greyhound-divisionen-
till Hotton-
för att ta timmerbron över floden Ourthe-
längst västerut på den berömda utbuktningen.
Tyskarna var längst västerut.
De var närmast Maas.
Om tyskarna intog Hotton kunde de korsa Maas-
och ta sig till den viktiga staden Antwerpen.
Amerikanska befäl såg försvaret av Hotton-
som en prioritet.
De ville förstärka de allierades linje-
med fallskärmsjägare.
517:e fallskärmsinfanteriregementet begav sig mot Hotton.
517:e höll på att förändras när de skickades till fronten.
De fick nya vapen som var täckta av Cosmoline.
Cosmoline är ett material-
som används för att bevara vapen under transport.
Det ska förhindra rost.
Det är vaxartat fett som måste tas bort-
för att vapnen ska fungera. Det var en utmaning i kylan.
Fallskärmsjägarna tog bort cosmolinet med bensin.
Men de hann inte testa eller syna vapnen.
De gillade inte att strida med nya vapen-
som kanske inte fungerade.
De visste inte om vapnet var skadat.
De fick avfyra för att veta innan de stred med det.
Styrkorna satte sig i lastbilar i minusgrader.
Efter mer än 20 timmar-
lastade de av nära staden Soy i Belgien.
Första bataljonen beordrades anfalla längs motorvägen.
Kamouflerade soldater i skogen öppnade snabbt eld.
Tyskarna slog tillbaka.
Bataljonen misslyckades med att befria Hotton.
Efter bakslaget delade 517: e på sin enhet.
En insatsstyrka skulle avancera längs sidovägar-
för att kringgå fiendetrupperna och nå Hotton-
och den andra skulle angripa tyskarna-
längs motorvägen som ledde till byn.
Istället för att attackera öppet, flyttade Dean Robbins-
i B-kompaniet, sina män från motorvägen in i skogen.
Biddle!
Han tillkallade menige Melvin Biddle.
Du behövs i fram.
Han skulle spana längre fram.
Spanarna rekognoserade-
och det var de soldaterna-
som försökte se var fienden befann sig.
Om fienden låg i bakhåll-
eller om man kunde ta sig över en viktig flod.
De skulle leda huvudstyrkan.
Biddle avancerade i den tysta skogen.
Han jobbade på fabrik när han blev inkallad-
två år tidigare vid 19 års ålder.
Han var den tredje av tre bröder som tog värvning.
När skotten bröt tystnaden hoppade spanaren ner i snön.
Han fortsatte att gå-
genom de täta träden, nära järnvägsspår.
Trots att hans sikt var begränsad-
upptäckte han en kamouflerad tysk position-
där det fanns tre soldater.
Biddle var en bra spanare av flera skäl.
Han var lugn under press. Han var en bra prickskytt.
Och han hade en utomordentlig syn.
Han såg fienden innan fienden såg honom.
Biddle gick runt sitt mål och närmade sig.
Menige Melvin Biddle kröp mot en tysk position.
Han behövde vara försiktig.
Minsta ljud eller rörelse kunde avslöja var han var.
På 30 meters håll hukade han sig och siktade.
En tysk soldat stupade.
Biddle förberedde för ett andra skott, men tvekade.
Han övervägde att tillfångata de andra två-
men de tog sina gevär för en motattack.
Biddle sköt den andra tysken i bröstet.
Den sista soldaten flydde.
Biddle sköt två skott till och träffade med båda.
Men han höll sig på fötter och stapplade bakåt.
Biddle närmade sig tyskarnas position...
...men den flyende soldaten syntes inte till.
Den andra soldaten hade ett sår i magen.
Mannen påminde honom om honom själv.
Han skulle lossa bältet på den döende tysken-
för att lätta på trycket.
Skogen exploderade av granater och handeldvapen.
Den tredje tysken hade tagit sig tillbaka till sitt förband-
och varnat dem för Biddle.
Den 23 december1944 i sydöstra Belgien-
utnyttjade tyska styrkor de allierades svaghet-
i Ardennerna.
Ardennerna ansågs vara en avkrok.
Det berodde på terrängen.
Den var kuperad, sumpig och skogig och man trodde-
att tyskarna inte kunde gå där.
Eisenhower hade trupper i norr och söder-
som han tänkte skicka ut när militären...
...när striderna började igen.
Men de hade missat Ardennerna.
Tyska stridsvagnar och soldater kunde ta sig-
mer än fem mil in i Belgien för att återta Antwerpen.
Melvin Biddle kröp iväg-
från korselden till motorvägen-
som förband den belgiska staden Soy med Hotton i väst.
Biddle kom till vägen och såg fordon.
Han smög fram för att ta en närmare titt.
Biddle såg att det var amerikanska fordon-
med stjärnan på sidan, men samtidigt-
pratade soldaterna runt fordonen tyska.
Det gjorde honom misstänksam.
Han bestämde sig för att meddela sin befälhavare.
De kanske skulle infiltrera de amerikanska linjerna.
Biddle var skicklig. Han hade upptäckt viktig information.
Han behövde rapportera till högkvarteret.
Vid tyska framryckningens västra gräns-
hade den andra gruppen med fallskärmsjägare-
från 517:e fallskärms- infanteriregementet-
tagit småvägar till den belägrade staden Hotton.
De mötte upp löjtnant Michael McDonald-
och den andra tredje pansardivisionen.
Det var imponerande att de sinkade tyskarna.
Det var soldater med väldigt lite stridsvana.
Och de lyckades hålla tillbaka tyskarna.
Tyskarna kunde inte inta Hotton-
och amerikanerna kunde inte ta sig ut ur byn.
De var fast där och fortsatte belägra staden.
Fördröjningen gjorde pansardivisionen frustrerad.
- De behövde korsa Ourthe. - Kör, kör, kör!
De kunde inte inta Hotton Bridge snabbt-
och förflyttade sig åt sydost för att hitta en lättare väg.
Men enheten hamnade ännu längre bort.
- Det fick stora konsekvenser. - Kom igen!
Hitlers tanke med Ardenneroffensiven-
var att han ville överraska de västallierade.
De skulle bli tagna på sängen.
Han tänkte inta Antwerpen.
Det gick förstås inte som Hitler hade planerat.
De allierade hade tid på sig-
att reagera på attacken-
och ta in fler soldater, mer ammunition-
och stridsvagnar för att slå tillbaka...
Greyhounds åkte retirerade och Volksgrenadiers kom dit-
under överstelöjtnant Helmut Zanders befäl.
Zander var först menig och blev sen underofficer.
Han blev löjtnant först 1940-
och hade en framgångsrik karriär under kriget.
Han var på östfronten och fick flera utmärkelser.
Zanders män attackerade amerikanerna i Hotton-
längs motorvägen med pansarvärnskanoner..
Amerikanerna behövde eliminera positionerna-
om de ville återförena sina styrkor.
Efter att ha rapporterat till sitt befäl-
gav sig Melvin Biddle och två fallskärmsjägare-
ut för att undersöka de amerikanska fordonen.
De fick order om att gripa en fiendesoldat om de kunde.
Att tillfångata tyskar var standardförfarande.
Kunde de tillfångata en tysk-
kunde de få ännu mer information om läget.
Längs motorvägen-
såg trion en tysk bredvid ett amerikanskt lockfordon.
En av männen, som var med Biddle, siktade.
När de försökte tillfångata tysken gick det snett.
Sergeanten sa åt den tyske officeren att stanna.
Stanna!
Han gjorde det två gånger, men väldigt tyst.
Nästan så att den tyske officeren inte hörde.
På bara 15 meters håll-
sköt sergeanten, men missade.
Tysken sköt tillbaka och alla flydde.
Hallå! Johnny!
Partnern skyndade till USA:s linje, men Biddle stelnade.
Biddle var chockad.
Han fattade inte att sergeanten kunde missa.
Han tog sig samman och började springa.
Men i all hast vände sig Biddle bort från den amerikanska linjen.
Menige Melvin Biddle sprang åt fel håll-
mot tyska positioner i skogen.
Han hade sitt M1 Garand, en kniv och några granater.
Han var vilse-
och amerikanerna besköt tyskarna i skogen-
och han hamnade i skottgluggen.
Trots risken att bli vådabeskjuten-
beslutade sig 21-åringen för att fortsätta sitt uppdrag.
När Biddle insåg att han var bakom fiendens linjer-
gjorde han det han brukade göra. Han var spanare.
Han skulle försöka samla in så mycket information han kunde.
Han smög omkring och försökte lokalisera fienden-
utan att avslöja sig.
Medan Biddle såg på närmade sig en tysk patrull.
Han hörde ytterligare en tysk utmaning.
- Stanna! - Stanna!
Den tyska patrullen ropade tillbaka "hottentot".
Hottentott!
Biddle varken förstod eller talade tyska-
men han visste att hottentot var kodordet för stanna.
Det kunde rädda hans liv-
om han råkade hamna i tyska linjen av misstag.
Men Biddle oroade sig för sin Indiana-dialekt.
Om han ropade "hottentot" och inte lät tysk-
skulle tyskarna veta att han var en fiende.
Om han stötte på nån-
tänkte han säga Halt! först.
Det var lättare för en pojke från Indianaatt säga.
Medan Biddle strövade runt i mörkret-
och gjorde mer än att samla information.
Han tänkte eliminera ett maskingevärsnäste.
Han riskerade att avslöja sin närvaro-
men Biddle drog ut sprinten på en granat.
Han sköt på soldaterna med sin M-1 Garand.
Han försvann in i natten-
medan tyskarna letade efter angriparen.
Amerikanska kämpade emot i Hotton, Belgien-
när de attackerades av fiendestyrkor utanför staden.
Amerikanerna ville skydda en bro över floden Ourthe-
som kunde ge tyskarna tillgång till belgiska vägar-
så de kunde bege sig till Antwerpen.
Medlemmar i Biddles regemente attackerade-
tyskarna bakifrån, längs motorvägen från nordöst.
Gömd i den tyska linjen-
stötte Biddle på pansarvärnsvagnar i skogen.
Pansarvärnsvagnarna hjälpte-
tyskarna att slå tillbaka mot amerikanska attacker.
Nu visste Biddle var de var.
Om han kunde meddela högkvarteret-
kunde striden vända.
Pansarvärnsvagnar misstogs för stridsvagnar.
När amerikanska soldater stötte på-
ett tyskt pansarfordon-
var det ofta täckt av tallgrenar-
eller trädgrenar eller andra former av kamouflage.
En Panzerkampfwagen IV eller Panzerjäger-
gick inte att se skillnad på.
Men pansarfordonen hade olika syften.
Den tyska Pansarvärns vagnen, Panzerjägern-
är ett pansarfordon.
Vapnet sitter i ett fast fodral-
med en fast överbyggnad utan torn.
Att den var låg gjorde det svårt för amerikanerna-
-att fastställa dess position.
Man attackerade fiendens stridsvagnar med den-
så den behövde skyddas.
En tysk Panzerjäger har mer pansar än en stridsvagn-
samtidigt som den har ett kraftfullare vapen.
Han såg var pansarvärns- vagnarna var.
Biddle attackerade inte pansarvärnsvagnen-
för det var hans jobb att samla information.
Med den informationen gick han sin väg.
Men i mörkret fick en röst Biddle att stanna.
Stanna!
När en ung amerikansk menig-
försöker svara på ett tyskt lösenord...
- Hottentott. - ...köpte inte vakten det.
Nej.
Tysken höjde geväret och Melvin Biddle sprang sin väg.
Soldaten öppnade eld, men skotten missade.
Varning!
Biddle sprang längre in i skogen...
...och tog skydd.
Och väntade.
Medlemmar i 560:e Volksgrenadierdivisionen-
under Helmut Zander behövde hitta inkräktaren-
som hade skapat kaos i tyska linjen.
Biddle hörde stövlar i snön.
Tyskarna kom närmare.
Biddle var stelfrusen.
Han var rädd att fingrarna skulle bli kalla-
så han inte kunde trycka på avtryckaren.
Han fattade ett snabbt beslut.
Han använde vänster hand för att trycka ner fingret-
på höger hand om han skulle hamna i eldstrid.
I mörkret kom en tysk soldat så nära-
att hans stövel hamnade bredvid Biddles hand.
Men han upptäckte inte den amerikanska spanaren.
De tyska soldaterna fortasatte gå.
När hotet var borta...
...hörde Biddle skottlossning på håll.
Han kände igen ljudet av sina egna maskingevär.
Kulsprutor har unika läten.
När amerikanska kulsprutor sköt mot tyskarna-
kunde han fastställa amerikanernas position.
Biddle kunde höra skottljudet-
av det han hoppades var vådabeskjutning.
Längs den amerikanska linjen-
befann Biddles kollegor från 517:e-
i eldstrid med tyskarna om ett viktigt vägskäl-
längs motorvägen från Soy.
Efter ett amerikanskt anfall-
gick tyskarna till en kraftig motattack.
Nattstriderna var hårda och skedde på nära håll.
De tyska kulspruteskyttarna skrek:
"God jul, amerikanska svin."
Det sporrade amerikanerna.
Många visste inte att det var julafton.
Det var som att hälla bränsle på elden.
En pluton från C-kompaniet försvarade sig mot tyskarna.
De avancerade tio meter och fiendens eld upphörde.
Då agerade fallskärmsjägarna
Plutonen anföll och sköt när de avancerade.
B- och A-kompaniet gjorde dem sällskap.
Äntligen lyckades de inta korsningen.
Erövringen av vägkorsningen var extremt viktigt.
Nu kunde amerikanerna fortsätta till Hotton-
och bistå soldaterna som stred där.
Spanaren Melvin Biddle närmade sig ljudet-
av kulsprutorna när han hörde nåt annat.
En tysk Junker JU 88. Ett spaningsplan som flög lågt.
Vingarna nuddade nästan trädtopparna.
Biddle såg på när det tyska planet närmade sig-
när ett annat plan dök upp.
En amerikansk P-61 Black Widow susade förbi.
P-61 var amerikanska flygvapnets nattjaktplan.
Det var stort-
med två motorer och tre eller fyra man ombord.
Det hade en väldigt bra radar-
så planet kunde lokalisera fiendeplan på natten.
Man behövde inte se dem. Radarn plockade upp dem.
Plötsligt fattade ett av planen eld.
Det hade attackerats av det amerikanska nattjaktplanet.
Det tyska Junker Ju 88-planet störtade.
Det måste ha varit otroligt att se det på natten.
Det måste ha låtit högt. Särskilt på låg höjd.
Först måste han ha blivit glad över-
att det amerikanska planet segrade.
Han måste ha fått panik när planet-
störtade i närheten av honom.
Vraket missade menige Melvin Biddle.
Det kraschade i närheten och lyste upp skogen.
Biddle letade efter den amerikanska linjen i mörkret.
Han hade varit borta sen en dag-
och kunde inte lösenordet för den 24 december.
Han var rädd för att bli skjuten-
för att han inte kunde svara rätt.
När Biddle fortsatte gå-
...hörde han en röst.
- Biddle, är det du? - Ja.
En amerikan hörde honom-
och istället för att skjuta eller be om lösenordet-
sa han hans namn.
Biddle lyckades ta sig tillbaka.
Biddle hittade befälhavare, Dean Robbins.
Befälhavare Robbins trodde Biddle var död.
Robbins blev glad över att se honom-
och över att han hade viktig information.
Biddle identifierade tyska kulsprutenästen-
och visade var de tyska pansarvärnsvagnarna var.
De planerade att attackera tidigt-
så Robbins lät Biddle äta och vila.
Biddle öppnade en burk med kall mat.
Han åt maten och blundade.
Tidigt på morgonen den 24 decemb er-
hade 517:e inte fått vila, och till råga på allt-
frös de.
De flesta fick röra på sig för att inte frysa.
- Biddle lyckas somna. - Biddle!
Men han väcktes snart av ett välbekant kommando.
Du behövs i fram.
Robbins var glad över att han var där och sa:
"Du hade tur. Vi vill ha dig därute."
Och Biddle var längst fram igen.
Robbins placerade sina fallskärmsjägare-
framför en grupp amerikanska soldater.
De hade försökt ta sig in i Hotton-
och stoppats av de tyska pansarvärnsvagnarna.
Den här gången hade de en fördel.
Tack vare Biddle visste de var de var.
De kunde beskjuta de tyska pansarfordonen.
När Biddle gav sig iväg-
signalerade sergeanten...
...och visade att han skulle lägga sig ner.
Biddle la sig snön när sergeanten sköt.
Spanare brukar jobba i lag. Det räddade livet på Biddle.
Hade såg inte den kamouflerade tysken-
men det gjorde kollegan.
Biddle reste sig och fortsatte gå framför fallskärmsjägarna-
från 517:e fallskärms- infanteriregementet-
mot amerikanska styrkor i Hotton i Belgien.
Biddle ansvarade för vänstra flanken-
och amerikanerna närmade sig tyskarna.
Han kröp framåt.
Han såh en grupp fiendesoldater.
Men buskaget begränsade hans sikt.
Biddle satte sig ner.
Han såg hjälmar som guppade fram-
cirka 180 meter bort.
Armbågen var under knäet för att stabilisera geväret.
Han tog ett djupt andetag-
och sköt.
Melvin Biddle hade en märklig hållning.
Sittande positionen är en av fyra som inpräntas-
i amerikanska rekryter under grundutbildningen.
Det är soldatens ben-
och inte musklerna som ska hålla upp geväret.
I sittande position-
fäster skytten remmen som ett bandage-
och vrider sig lite innan vänster armbåge får vila under knäet.
Det är extremt svårt att skjuta i sittande positionen.
Man måste öva mycket-
för att muskelminnet ska fungera.
Biddle kunde se över krönet.
Han syntes inte, men han såg fiendens hjälmar.
Biddle siktade högt för att kompensera för avståndet.
Hans skott träffade på 180 meters håll.
Upprepade gånger.
Under grundträningen-
när han övade om och om igen-
trodde han inte att han skulle behöva göra det.
Han trodde fel.
Biddle träffade med minst ett dussin skott.
Han avstod från att gå dit och titta.
Senare var Biddle glad att han inte gick-
och tittade.
Det hade varit hemskt att bära med sig minnet.
Till höger om Biddle åkte amerikanerna mot Hotton.
Med hjälp av informationen de hade fått från spanaren-
närmade de sig de kamouflerade tyska positionerna.
Fort, fort.
De tyska pansarvärnsvagnarna vände sig mot amerikanerna.
Men amerikanerna sköt först-
och eliminerade tyskarna som hade sinkat dem.
Amerikanernas pansar- och fallskärmsjägare-
fick det tyska försvaret att ge upp.
Tyskarna stred på två fronter.
Amerikanska trupper stred utanför Hotton-
och en annan amerikansk styrka stred i väst.
Tyska styrkorna fanns nu bara i söder.
De amerikanska grupperna möttes i utkanten av Hotton.
Eftertrupperna-
hade försvarat sig mot tyskarna i flera dagar.
Tyskar i staden, tyskar i skogen.
Tyskar i husen.
En amerikansk fick slut på striden.
De hade lyckats.
Hotton och bron var nu i de allierades händer.
Förödelsen visade vilket högt pris som fick betalas-
av de stridande och av invånarna i byn.
De flesta i 517:e skickades tillbaka för att få lite andrum-
och för att äta julmiddag i Soy.
B-kompaniet och "Biddle" kunde inte vila ännu.
B-kompaniet återvände till korsningen...
Biddle. Du behövs i fram!
...för att rensa i skogen och säkra motorvägen.
Första bataljonen i 517:e fallskärmsinfanteriregementet-
fick en utmärkelse för sina insatser i Hotton.
Männen i 3:e pansardivisionen-
gjorde en bra insats i byn.
Deras försvarsmanövrar-
imponerade på den tyske generalen-
Hasso manteuffel!
Menige Melvin Biddle fick den största utmärkelsen-
i amerikanska armén för sin insats.
Kongressens guldmedalj-
för sitt orädda mod och enastående djärvhet-
som hjälpte hans bataljon att bryta fiendens grepp om Hotton-
med minimalt antal dödsoffer.
Biddles agerande var värt en hedersmedalj-
för han gjorde mer än plikten krävde.
Vi tänker ofta på strider som stora formationer-
som uppnår stora mål.
Beslut som fattas av en person kan avgöra.
Så var det i Hotton. Biddle gjorde stor skillnad.
517:e och 3:e pansartruppen stoppade trupperna i Hotton-
men de sinkades bara.
Tyska trupper flyttade på sig till La Roche i Belgien-
och korsade floden där.
Precis som för andra trupper tog materialet snart slut.
Det sägs att soffkrigare fokuserar på taktik.
De sanna generalerna fokuserar på logistiken.
Finns det inte material-
och flankerna inte försvaras, är det kört.
Ardenneroffensiven var tyskarnas sista försök-
att vinna tillbaka initiativet i väst.
Men de misslyckades och det stod dem dyrt.
Tyskarna satte in sina sista pansarreserver-
och var mer eller mindre nakna i öst.
Den tolfte januari-
inledde Sovjet sin vinteroffensiv-
bröt sig igenom det tyska försvaret-
och marscherade genom Polen mot Berlin.
Och kriget i Europa fortsatte i nästan fyra månader till.
Text: Linda Hellner