Octombrie 1944, nordul Italiei.
Un soldat canadian dintr-un pluton de vânători de tancuri
înfruntă un tanc german Panther înarmat doar cu un lansator PIAT.
Ştie că cea mai bună rază de acţiune e de mai puţin de 18 m.
Era un chin cumplit.
Trebuia să stai în faţa tancului ca să-l nimereşti.
Soldatul aşteaptă ca tancul să se apropie la 10 m...
...înainte să lanseze.
Pe 6 iunie 1944,
Forţele Aliate au debarcat în Normandia
pentru a deschide Frontul de Vest.
Dar fanaticii nazişti au continuat
să lupte cu înverşunare pentru supravieţuire.
Ziua Z era doar o bătălie.
Mai trebuiau să câştige războiul.
ULTIMA BĂTĂLIE A LUI HITLER
21 octombrie 1944.
Fluviul Savio, din nordul Italiei.
137 ZILE DUPĂ ZIUA Z
Soldaţii din Regimentul Seaforth Highlanders din Canada trec prin apă.
Când Seaforth au intrat în fluviu, era întuneric,
ploua torenţial,
iar nivelul apei creştea rapid.
Comandantul de pluton, lt D.H. McKay, scrutează ţărmul îndepărtat.
Nu doar noroiul şi curenţii reci îngreunează traversarea.
Cât sunt sub foc inamic, trebuie să localizeze soldaţii
din regimentul de infanterie uşoară Prinţesa Patricia
aflat de partea cealaltă.
PPCLI a trecut înaintea lor.
Erau bombardaţi intens
şi, sincer, cei de la Seaforth nu ştiu dacă PPCLI au fost depăşiţi sau nu.
Canadienii sosiseră în Italia cu peste un an înainte.
Au început în Sicilia, cu mult înainte de Ziua Z.
Sicilia era considerată un punct slab al Europei,
deoarece Churchill nu voia să invadeze Franţa şi Normandia atunci.
Nu credea că Aliaţii erau pregătiţi, dar Stalin insista
să se reducă presiunea de pe Frontul de Est.
Dar înaintarea era foarte lentă.
Germanii au inclus teritoriul italian în liniile lor defensive.
Au pus buncăre, sârmă ghimpată, câmpuri minate şi aşa mai departe.
Astfel, Aliaţilor le era foarte greu
să avanseze dinspre partea de jos a cizmei spre nord.
În ciuda eforturilor trupelor americane şi din Commonwealth,
luptele fac ca, după 15 luni,
germanii să ocupe încă o parte din nordul Italiei,
inclusiv centrul său industrial.
În octombrie 1944,
canadienii care luptau cu Armata VIII britanică au ieşit din Munţii Apenini.
Munţii şi râurile erau o barieră teribilă.
De la marginea vestică a Mării Adriatice...
Se părea că vor reuşi să ajungă pe teren plat
şi să pornească spre Bologna.
Dar numeroase râuri încă străbăteau câmpia,
iar inamicul rămânea hotărât.
Ca răspuns la pătrunderea canadienilor, germanii ştiu
că este foarte periculos pentru poziţia din nordul Italiei.
Aşa că aduc întăriri pentru a opri înaintarea canadienilor.
Profitând de barierele naturale,
se retrag pe malul vestic al fluviului Savio.
Regimentul 9 german de Panzergrenadier
apără un sector de 8 km lungime, de-a lungul fluviului Savio,
la nord de Cesena.
Comandantul Batalionului 2, căpitanul Ekkehard Maurer,
a fost repartizat aici în cadrul pregătirii ca ofiţer.
Căpitanul Ekkehard Maurer avea doar 25 de ani pe atunci.
Fusese trimis cu câteva zile înainte.
Făcea parte din corpul de stat-major.
În acest moment,
e detaşat pe linia frontului, unde ajungeau prin rotaţie.
Maurer ştia că canadienii au traversat Savio,
dar nu ştia până unde au avansat.
Din satul Pieve Sestina,
Maurer va trimite vehiculele blindate ale unei Kampfgruppe către fluviu,
ca să le intercepteze.
Încă sub asediu şi în ciuda întunericului,
locotenentul McKay şi oamenii lui se întâlnesc cu PPCLI.
Cei de la Seaforth trebuie să fi fost încântaţi.
Asta însemna că canadienii aveau un cap de pod, rezistau.
Seaforth nu aveau să fie singuri împotriva germanilor.
PPCLI indică poziţiile inamicilor...,
...inclusiv şase cuiburi de mitralieră care-i ţinuseră pe loc.
Se oferă să facă schimb de arme cu oamenii lui McKay după traversare.
Ştiau că Seaforth vor înainta în salturi să lupte cu germanii.
Aveau nevoie de arme curăţate şi uscate.
Companiile D şi B trebuiau
să îndepărteze inamicul la 500 m de fluviu.
Germanii au ocupat fermele şi anexele din zonă
şi le apărau cu până la trei cuiburi de mitralieră.
Mulţi au rămas ascunşi până când canadienii s-au apropiat prea mult.
Dar lumina de la tunuri, noaptea...
...le-a permis celor din Seaforth să-i flancheze...
...şi să elimine cuiburile de mitralieră din spate.
În timp ce Companiile B şi D îşi ating obiectivele la vest de Savio,
alte două companii Seaforth Highlanders, A şi C, sosesc
şi se pregătesc să continue înaintarea.
Trebuie să blocheze drumul principal de la nord la sud spre Cesena,
care este paralel cu fluviul.
Această rută e un coridor de transport important pentru inamic
şi se aşteptau s-o apere energic.
Un pluton de vânători de tancuri se alătură Companiei C.
Cum se întâmplă de multe ori în război,
strategia canadiană de vânătoare de tancuri a apărut din eşec.
Comandanţii au raportat
că soldaţii se temeau de ameninţarea tancurilor inamice.
Era foarte important pentru comandanţi şi soldaţi
să aibă strategii legate de atacarea tancurilor.
Vânătorii de tancuri se antrenau să distrugă vehicule blindate,
precum tancurile, şi tunurile autopropulsate.
Foloseau doar arme pe care le puteau transporta, mine antitanc,
mitraliere Thompson şi proiectilele perforante
ale lansatorului de grenade antitanc de tipul PIAT.
Strategia începea cu imobilizarea prăzii.
Vânătorii de tancuri îngroapă mine pe drumuri, în faţa blindatelor.
Când sunt activate, minele distrug şenilele tancurilor să le oprească.
Echipele PIAT lansează poiectile direct în corpul tancului.
Raza ideală e de numai 20 m.
Soldaţii înarmaţi cu mitraliere protejează operatorii
şi elimină echipajul tancului care fuge.
După ce germanii au aruncat podurile în aer,
canadienii nu şi-au mai putut folosi blindatele.
Aceste plutoane erau şansa lor în faţa tancurilor germane.
Compania C se apropie
de intersecţia de lângă biserica parohială din Pieve Sestina.
Se raportează un blindat
şi comandantul noului pluton Seaforth de vânătoare de tancuri,
sergentul Keith Thompson, trebuie să-şi trimită echipele.
Îşi poziţionează oamenii în şanţuri de ambele părţi
şi merge şi el pe drum,
să îngroape minele, înainte de sosirea tancurilor germane.
Potrivit strategiei canadiene de vânătoare de tancuri,
serg Thompson trebuia să oprească
sau măcar să încetinească coloana inamică ce se apropia.
Ca prim pas, îngroapă grenade Hawkins pe drum,
ca să blocheze accesul la intersecţie.
Vânătorii de tancuri folosesc grenada antitanc nr 75, Hawkins.
Aceasta a fost creată după Dunkerque
pentru armata britanică şi pentru Garda Locală.
Grenada Hawkins are o încărcătură explozivă de 1 kg.
Are formă dreptunghiulară şi seamănă cu o sticlă plată.
Poate fi îngropată ca o mină.
Poate fi prinsă de o încărcătură explozivă
şi poate fi lansată ca o grenadă.
Se pot lega mai multe grenade Hawkins, pentru o explozie mai mare.
Poate că o grenadă nu e suficientă,
dar ştii că un şir de grenade va scoate din uz, probabil,
orice vehicul blindat care trece peste ele.
Thompson termină de întins capcana.
Zgomotul vehiculelor blindate e tot mai puternic
şi el camuflează grenadele cu frunze şi noroi.
După verificare,
Thompson intră în şanţ cu ceilalţi Seaforth Highlanders.
Primul vehicul german se apropie de intersecţie.
Thompson priveşte cum roţile se învârt între grenade
şi nu reuşesc să detoneze explozibilele.
Probabil serg Thompson nu-i venea să creadă.
Crease un câmp minat şi, cumva,
o maşină germană a trecut pe el fără să declanşeze nicio mină.
Thompson şi câţiva soldaţi ciuruiesc vehiculul cu mitralierele.
Un alt vânător de tancuri intervine cu un lansator PIAT.
La momentul potrivit, lansează un atac de foarte aproape.
PIAT e o armă care trage cu proiectile de 1 kg,
pline cu explozibile RDX şi TNT.
Forţa impactului poate străpunge un blindaj de până la 10 cm.
Explozia PIAT opreşte maşina şi ucide şoferul.
Un ofiţer german scapă
şi încearcă să alerteze coloana blindată din spate.
Dar Thompson şi ceilalţi trec la atac.
Apoi pun iar capcana.
Nu durează mult. Nu departe de prima maşină de stat-major,
un tun german autopropulsat se apropie de intersecţie.
Tunurile autopropulsate, sau SPG, arată ca nişte tancuri.
Dar tunul e pe un amplasament fix, nu pe o turelă rotativă.
Dar, în aceste condiţii, ambele vehicule ar fi o problemă.
Din cauza ploii şi a întunericului, vizibilitatea era extrem de scăzută.
Putem presupune că cel care manevra tunul autopropulsat
n-a înţeles şi n-a văzut ce se întâmpla în faţa lui.
Cel mai probabil, un soldat canadian a ţintit cu lansatorul PIAT.
Dar proiectilul a ratat ţinta...
...şi tunul autopropulsat continuă să se năpustească spre ei.
Când blindatul german se apropie de intersecţie,
vânătorii se retrag
să vadă dacă câmpul minat al serg Thompson
poate opri tunul autopropulsat.
Pe traseu, vehiculul trece peste grenadele Hawkins.
De data asta, declanşează o explozie.
Interesant e că, probabil, serg Thompson se bucura
că maşina n-a declanşat minele,
pentru că atunci imobilizase ţinta cea mai valoroasă.
Şenila era avariată, iar tunul autopropulsat s-a oprit.
E ideal să opreşti vehiculul când vânezi tancuri.
Ai şanse mai mari să-l loveşti şi să provoci mai multe pagube
dacă vizezi o ţintă staţionară.
Vânătorii de tancuri canadieni ies în câmp deschis să termine treaba.
O echipă PIAT se pregăteşte să tragă.
După o lovitură perforantă, SPG încetează să mai fie o ameninţare.
Alţi vânători de tancuri se reped pe tun să-i elimine echipajul.
Aruncă o grenadă prin turelă.
Tunul autopropulsat e inutilizabil şi blochează drumul.
Coloana blindată a fost trimisă de cpt Ekkehard Maurer,
comandantul Batalionului II
al Regimentului 9 german de Panzergrenadier.
Regimentul 9 de Panzergrenadier era succesorul Regiment 9 Infanterie,
regimentul prusac tradiţional, cu cartierul general în Potsdam,
care era considerat o sursă
pentru corpul ofiţeresc aristocrat german sau prusac.
Aceştia au ajuns în Italia în vara anului 1943
şi au trecut în poziţie defensivă lângă coasta de est în septembrie '44.
Maurer are nevoie de informaţii despre avansarea canadienilor ca s-o dejoace.
Germanii erau în dezavantaj
şi au fost foarte surprinşi să vadă
cât de departe au pătruns canadienii în liniile lor.
În plus, barajul de artilerie canadian
a afectat liniile de comunicaţie, agravând problema.
Comandanţii germani nu puteau comunica între ei,
aşa că cel din stânga nu ştie ce face cel de dreapta
şi abia puteau comunica cu superiorii.
Dar Maurer încă are arme importante la dispoziţie,
inclusiv tancurile Panther Mark V.
Panzerkampfwagen, sau Panther Mark V,
e unul din cele mai puternice şi mai temute din armata lui Hitler.
Germanii au creat rapid tancurile de mărime medie în 1941,
ca răspuns la ameninţarea reprezentată de tancul sovietic T-34.
Mark V a intrat pe câmpul de luptă în 1943,
dotat cu un tun puternic de 75 mm, de mare viteză
şi cu două mitraliere MG 34,
capabile să tragă sute de gloanţe pe minut.
Panther avea 45 de tone, era greu, dar rapid.
Un motor de 700 CP genera o viteză maximă de 45 km/h.
În timp ce tancul Mark V înainta pe drum...,
...altă echipă de vânători de tancuri canadieni gonea pe un câmp.
Soldatul Ernest Smith caută cea mai bună poziţie posibilă.
Soldatul Smith e interesant.
Era curajos şi un lider înnăscut.
Lucrurile se complică şi nu e comandant,
dar preia iniţiativa, iar oamenii îl urmează.
Instinctele de luptător i-au fost răsplătite cu înaintări în grad,
dar nu par să-l ţină mult.
Soldatul Smith era cunoscut ca scandalagiu şi insubordonat.
A fost înaintat caporal de nouă ori şi retrogradat soldat de nouă ori.
Era clar că avea probleme cu autoritatea,
dar, fără îndoială, era un soldat pe cinste.
Comandantul şi vânătorii de tancuri erau ocupaţi
cu tunul autopropulsat german...
...şi Smith era cu ochii pe tancul Panther din faţă.
Îşi duce trupa PIAT într-un şanţ din care se vede drumul.
Dar când tancul se apropie,
decide că un singur PIAT nu e suficient.
Operatorul e pregătit,
iar Smith şi soldatul James Tennant se grăbesc să aducă altul.
Era riscant să laşi singur operatorul.
Când tragi cu un PIAT, arma îţi blochează jumătate din vedere.
În mod normal, sunt câte doi. Dacă se furişează un german,
ai pe cineva care să te apere.
Compania trebuie să ajungă la drumul principal
să blocheze întăririle germane care sosesc către Cesena, la sud.
În schimb s-au întâlnit cu o parte dintr-o Kampfgruppe de tancuri.
Să-şi coordoneze acţiunile,
Compania C şi-a stabilit cartierul general în biserica parohială.
Tancul se apropie, iar Smith şi Tennant trebuie să se grăbească.
Găsesc un alt PIAT la cartierul general.
Cu arma la ei, cei doi se întorc la poziţiile lor.
Se apropie de drum...,
...iar gloanţele de mitralieră se înfig în pământul din jur.
La adăpost în şanţ,
soldatul canadian Ernest Smith apucă să se orienteze.
Aruncă o privire peste margine şi vede tancul apropiindu-se.
Panther mătură drumul cu mitraliera.
Smith se teme de două lucruri:
pentru poziţia sa, alături de James Tennant,
dar şi pentru operatorul PIAT, din urmă.
Un câmp minat, precum cel care a oprit tunul autopropulsat,
ar fi fost de ajutor, dar acum era prea târziu.
James Tennant trebuia să încarce PIAT şi să fie gata să tragă.
Soldatul James Tennant e unul din cei mai buni prieteni ai lui Smith.
Sursele spun că sunt prieteni la cataramă.
Tennant e lovit de o mitralieră.
E în viaţă, dar e grav rănit şi nu mai poate manevra PIAT.
Probabil Smith ia în calcul opţiunile.
Se ascund în şanţ şi speră să nu fie împuşcat,
îl duce pe Tennant la o unitate medicală
şi se expune focului german sau îşi ia soarta în propriile mâini.
Are o secundă să ia o decizie şi decide să lupte cu germanii.
Smith ia PIAT şi se pregăteşte la marginea şanţului.
În acest moment, Smith e singur
împotriva unuia din cele mai puternice tancuri
din Al Doilea Război Mondial.
Dacă ratează ţinta, e puţin probabil să supravieţuiască.
Încarcă arma cât aşteaptă tancul german Panther Mark V.
Smith nu are întăriri şi, deşi PIAT poate perfora blindajul,
soldaţii au păreri împărţite despre el.
A fost folosit prima dată de canadieni în Sicilia,
dar nu era încă perfecţionat.
Proiectilele loveau flancurile şi nu explodau.
Aşadar încă era periculos.
După primele utilizări ale PIAT,
acesta nu inspira prea multă încredere.
Deşi fiabilitatea creştea,
un lucru rămânea la fel, raza de acţiune.
Raza maximă a unui PIAT era de 90 m.
Mai rău, vânătorii de tancuri au stabilit că raza optimă
era de numai 18 metri pe timp de noapte.
Trebuia să stai chiar în faţa tancului să-l nimereşti.
Era un chin cumplit
şi implica eroism din partea acestor soldaţi canadieni.
Vânătorii de tancuri modifică PIAT
făcând noi cătări, adaptate la raza limitată.
Smith aşteaptă până când tancul e la numai nouă metri.
Apoi sare din şanţ pe drum.
Cu un proiectil pe ţeavă şi puţin timp să ţintească,
Smith lansează atacul asupra tancului Panther.
Cât luptă pentru controlul asupra sectorului,
germanii încep să înţeleagă amploarea ofensivei canadiene.
Căpitanul Ekkehard Maurer e obligat să întărească apărarea.
În nord, canadienii iau cu asalt liniile germane.
Germanii se află într-o situaţie disperată
şi trebuie să trimită în luptă comandamentul batalionului.
Maurer e atacat.
Dacă cei din statul-major sunt trimişi în luptă,
asta înseamnă că situaţia e critică.
E una dintre ultimele şanse pentru apărători.
Canadienii îi atacă poziţia, iar Maurer e rănit de o grenadă.
Trebuie să se retragă din luptă.
Pe drumul de lângă biserica parohială din Pieve Sestina,
soldatul Ernest Smith...
...loveşte direct tancul german Panther.
Bestia se opreşte.
Tancul Panther distrus încearcă să dea înapoi.
Când Smith loveşte Panther, îl imobilizează.
Dar trebuia să se înfrunte cu cei zece germani din spate,
care acum coborâseră şi veneau spre el.
Distanţa era mică, Smith era singur şi nu avea multe opţiuni.
Lansatorul de grenade PIAT folosit de Ernest Smith împotriva tancului
era inutil în faţa inamicilor numeroşi care se apropiau.
Ia mitraliera Thompson.
Atunci, Smith a făcut un lucru incredibil.
În loc să se retragă, a înaintat pe drum
şi a atacat infanteriştii Panzergrenadier cu mitraliera.
Mitraliera Thompson, cea mai cunoscută armă de foc,
a fost creată ca o armă automată ce putea fi folosită de un singur soldat.
Numele îi venea de la calibrul compact al gloanţelor,
comparativ cu cele pentru puşti.
Noile încărcătoare aveau 30 de gloanţe
şi o cadenţă uimitoare, de până la 700 de gloanţe pe minut.
Arma americană a fost vândută prima oară armatei britanice
cu 225 $ pe bucată în 1940.
Winston Churchill a spus:
"Arma generalului Thompson ar putea fi"
"cea mai distrugătoare armă creată pentru război".
Costul redus o face omniprezentă în Europa.
Smith trage de la mică distanţă în soldaţii germani care atacă.
În luptă, ucide patru.
Ceilalţi se retrag în dezordine.
Cât Smith îşi menţine poziţia,
un obuz de 75 mm explodează în apropiere.
Vede încă un tanc apropiindu-se
cât alţi infanterişti germani vin pe câmpuri spre el.
Smith crede că al doilea tanc e în afara razei de acţiune.
Cea mai presantă problemă o reprezentau infanteriştii germani.
Smith trage constant asupra soldaţilor...,
...până rămâne fără gloanţe.
Se întoarce în şanţ, să caute gloanţe.
Găseşte un încărcător lângă soldatul James Tennant.
Smith lupta să apere poziţia greu câştigată a celor din Seaforth,
dar şi să-şi apere prietenul, pe James Tennant, rănit.
Smith încarcă şi se întoarce pe drum, rămânând aproape de Tennant.
Infanteria germană se retrage.
Dar, din nou, tancul care avansa deschide focul.
Îl obligă pe Smith să se concentreze iar.
În acel moment, decide să-şi ia prietenul
şi să-l ducă la o unitate medicală din apropiere.
Când ne gândim la bătălii,
ne gândim la soldaţi necunoscuţi, care trag unii în alţii,
într-o încăierare haotică.
Dar, de fapt, multe bătălii se bazează pe oameni anume.
E cazul şi aici.
Smith trebuie să aibă răbdare.
Trebuie să aştepte un moment de calm, să-l poată ajuta pe Tennant.
Când tancul se opreşte,
Smith profită ca să-şi ajute prietenul să iasă din şanţ.
Lupta continuă pe câmpurile din jur şi pe drum,
cât restul Companiei C şi vânătorii de tancuri
încearcă să oprească contraatacul german.
Cei doi se grăbesc spre biserica din apropiere.
Comandantul Companiei C Seaforth Highlanders, mr Stewart Lynch,
şi-a stabilit cartierul general în unitatea medicală din intersecţie.
Smith vine cu rănitul James Tennant
să ceară ajutor medicilor.
Când un soldat e rănit în luptă, în mod normal e dus în spate,
îngrijit într-o unitate medicală temporară
sau este dus la spital.
Dar când au ajuns la fluviul Savio, era foarte umflat.
Era atât de multă apă,
încât era imposibil să aducă răniţii înapoi.
Răniţii erau lăsaţi acolo şi erau extrem de vulnerabili.
Răniţii nu pot fi trecuţi dincolo de fluviu şi nu pot fi evacuaţi.
Inundaţia îi creează şi alte dificultăţi lui Lynch.
Principala grijă a maiorului Lynch erau întăririle sau lipsa lor.
Nivelul apei Savio crescuse rapid şi nu putea trimite întăriri.
Aceasta a fost o problemă permanentă pentru Aliaţi în Italia.
Podurile italiene erau construite sus, să nu fie afectate de inundaţii.
Dar multe erau distruse,
unele de către Aliaţi, să împiedice retragerea germanilor.
Altele, de către germani, să împiedice accesul la malul celălalt.
În orice caz, civilii aveau de suferit.
Aliaţii trebuiau să reconstruiască în sezonul ploios,
când apele repezi complicau munca.
Cum s-a mai întâmplat, Aliaţii se luptau cu vremea şi cu germanii.
Savio ieşise din albie.
Era mult noroi pe maluri şi inginerii nu găseau un loc pentru pod.
Nu putea trece infanteria, nu erau provizii, nici blindate.
Seaforth trebuiau să se descurce singuri.
Smith avea să-şi amintească mai târziu cât de greu le-a fost.
În biserică, potrivit lui Smith, maiorul Lynch i-a spus:
"Suntem înconjuraţi. Ce facem ?"
Smith a răspuns: "Du-te la o fereastră şi pune-te pe treabă".
Indiferent dacă s-a întâmplat aşa sau nu,
e clar că puteai asculta de sfatul lui Smith într-o asemenea situaţie.
Smith pleacă de la adăpost să se confrunte cu inamicul.
Canadienii au încetinit coloana blindată a germanilor,
dar trebuiau s-o distrugă.
Chiar lângă biserică,
serg Keith Thompson şi alţi vânători de tancuri
ţin piept infanteriei germane, care a luat cu asalt câmpurile.
Atunci, un tun autopropulsat german virează spre ei.
În timp ce ploaia continuă,
sergentul canadian Keith Thompson se confruntă cu alt inamic pe întuneric.
Un tun autopropulsat german trebuie să evite
distrugerea Kampfgruppe .
Următorul tun autopropulsat german rămăsese blocat pe drum.
Erau vehicule distruse, cadavre.
Germanii încearcă să-i înconjoare pe canadieni
îndreptându-se spre biserică.
Cât echipele îşi pregătesc PIAT,
vânătorii de tancuri deschid focul cu mitralierele Thompson.
Dar gloanţele ricoşează din blindaj.
Când tunul autopropulsat se apropie,
vânătorii atacă cu lansatoarele de grenade antitanc PIAT.
E lovit în plin şi un al doilea SPG e scos din luptă.
Căpitanul Ekkehard Maurer e rănit.
Locotenentul Strangen e singurul ofiţer german disponibil
să preia controlul batalionului.
Maurer e rănit de explozia unei grenade.
Adjutantul său, un prim-locotenent, preia comanda.
E destul de rar ca un prim-locotenent
să preia comanda unui batalion.
Asta ne arată în ce situaţie disperată se aflau germanii.
Dar, deşi canadienii se dovedesc a fi tenace...,
...bătălia nu s-a terminat încă.
Serg Thompson şi oamenii lui finalizează atacul asupra SPG.
Se străduiesc să vadă ce va ieşi din întuneric.
Un alt tanc Panther înaintează,
încercând să înconjoare şi el biserica.
Echipele PIAT ale lui Thompson ţintesc iar şi încarcă.
Tancul încetineşte când ajunge la tunul autopropulsat distrus
care-i stă în cale.
E dificil să operezi un tanc Panther de 45 t în momentele bune.
Dar, în această situaţie, e întuneric.
Ar fi fost extrem de greu să înainteze pe un câmp de luptă
presărat cu atâtea resturi.
Condiţiile s-au dovedit dezastruoase.
Era ud, era noroi, iar Panther a alunecat într-un şanţ.
Thompson profită de ocazie şi îşi trimite echipa PIAT înainte.
PIAT !
Flancaţi de mitraliori...,
...doboară tancul cu lansatoarele PIAT.
Echipajul german încearcă să fugă şi doi sunt ucişi.
Alţii fug în întuneric.
La ora 06:00, germanii se retrag
după ce pierd peste 100 de oameni şi multe vehicule,
inclusiv două tunuri autopropulsate şi două tancuri Panther.
Răniţii din regimentul Seaforth Highlanders se ridică la 106,
dintre care 18 morţi şi 61 de răniţi.
Victoria canadiană e rapidă şi totală.
Un grup de soldaţi germani ocoliţi pe întuneric
au venit la fostul post de comandă la micul dejun,
neştiind că fusese capturat peste noapte.
Cincizeci şi şase sunt strânşi şi luaţi prizonieri de război.
Pentru calmul şi tenacitatea sa,
serg Keith Thompson primeşte o medalie pentru bună purtare.
E recunoscut pentru păstrarea capului de pod canadian
în faţa unui contraatac hotărât şi susţinut.
Ernest Smith primeşte cea mai mare onoare militară din Commonwealth,
Crucea Victoria.
A fost singurul soldat canadian decorat cu Crucea Victoria în război.
Era o realizare incredibilă, dar a fost şi un personaj pitoresc.
Înainte de întâlnirea cu regele George al VI-lea,
se presupune că l-au băgat în închisoare cu câteva beri
ca să se asigure că va veni a doua zi.
Când s-a dus, a refuzat să se încline, a salutat.
Cred că asta arată relaţia lui complicată cu autoritatea.
Smith a fost cel mai longeviv medaliat cu Crucea Victoria
când a murit, în 2005.
A fost cinstit ca un erou naţional.
Deşi Aliaţii sperau la o victorie rapidă în nordul Italiei,
după fuga din Munţii Apenini,
Bologna avea să fie eliberată abia în aprilie 1945.
Până atunci, Seaforth Highlanders
aveau să lupte cu germanii în Olanda.
Traducerea: Mariana Piroteală