Oktober 1944 i norra Italien.
En kanadensisk menig från en pansarvärnspluton-
möter en tysk Panthervagn, enbart beväpnad med en PIAT.
Han vet att bästa avståndet att skjuta från är mindre än 20 meter.
En extremt skräckinjagande situation.
Man behövde i princip stå rakt framför vagnen för att träffa den.
Soldaten väntar tills vagnen är inom 10 meters avstånd...
...innan han avfyrar.
6 juni 1944-
landstiger äntligen allierade trupper i Normandie...
...för att öppna upp västfronten.
Men nazistiska fanatiker fortsätter en våldsam kamp för överlevnad.
Dagen D var en strid.
Men det återstår att vinna kriget.
21 oktober 1944.
Floden Savio i norra Italien.
137 DAGAR EFTER DAGEN D
Soldater från Seaforth Highlanders i Canada vadar trötta genom vattnet.
När de går ner i floden är det mycket mörkt.
Regnet står som spön i backen-
och vattnet i floden Savio stiger fort.
Plutonens befäl löjtnant D.H. McKay iakttar stranden på andra sidan.
Det är inte bara leran och de kalla strömmarna som utmanar dem.
Medan de beskjuts av fienden måste han lokalisera soldater-
från prinsessan Patricias kanadensiska infanteriregemente-
på andra sidan.
Patricia's korsade floden först.
De beskjuts kraftigt-
och Seaforths vet inte om Patricia's har attackerats eller inte.
Kanadensarna hade landstigit i Italien över ett år tidigare.
De började på Sicilien långt innan Dagen D.
Sicilien är Europas svaga punkt-
för Churchill vill inte invadera Frankrike-
och Normandie just då.
Han tror inte att de allierade är redo.
Samtidigt är han under press från Stalin och Sovjet-
att avleda trycket mot östfronten.
Men det går väldigt sakta framåt.
Tyskarna införlivar den italienska terrängen-
i sina försvarslinjer.
De bygger upp bunkrar, taggtråd, minfält och liknande.
Det gör det extremt svårt för de allierade-
att ta sig från stövelns tå och upp norrut.
Amerikanska och brittiska trupper gör sitt bästa.
Men efter 15 månader av våldsamma strider-
-ockuperar tyskarna fortfarande ett område i norra Italien-
inklusive dess industricentrum.
Oktober 1944 kommer kanadensarna som strider med brittiska åttonde armén-
ner från Apenninerna.
Bergen är en hemsk barriär med flod efter flod.
Från den västra kusten vid Adriatiska havet...
Det verkar som om de äntligen når plan mark-
och kan ge sig av mot Bologna.
Men ett flertal floder skär genom landskapet även här-
och fienden är uthållig.
När kanadensarna rycker fram vet tyskarna-
att det är extremt riskabelt för hela deras område i norra Italien.
De sätter in styrkor för att förhindra kanadensarnas framryckning.
För att dra nytta av naturens skyddsvallar-
har de retirerat till floden Savios västra strand.
Det tyska nionde pansargrenadjärregementet-
försvar en 8 kilometer lång sektion längs Savio norr om staden Cesena.
Andra bataljonens befälhavare, kapten Ekkehard Maurer-
har placerats här som del av sin officerarutbildning.
Kapten Ekkehard Maurer är bara 25 år vid den här tiden.
Han placerades där bara några dagar tidigare.
Han vill bli stabsofficer.
Vid det här tillfället har han en roterande placering vid fronten.
Maurer vet att kanadensare har korsat Savio.
Men han har ingen aning om hur långt de har kommit.
Från byn Pieve Sestina-
ska Maurer sända en stridsgrupp med tungt beväpnade fordon-
mot floden för att hejda dem.
Fortfarande under beskjutning och i mörker-
förenar sig löjtnant McKay och hans mannar med Princess Patricia's.
Seaforths måste ha sett fram emot att möta dem.
Det gav kanadensarna ett brohuvud.
De höll stånd-
och Seaforths slapp strida mot tyskarna ensamma.
Princess Patricia's pekar ut fiendens positioner-
inklusive sex kulspruteplaceringar som höll dem låsta.
De erbjuder sig att byta vapen med McKays mannar efter den blöta turen.
De vet att Seaforths ska springa om dem-
för att anfalla tyskarna. Då behöver de rena, torra vapen.
Kompani D och B måste röja undan fiender inom 450 meter från floden.
Tyskarna har ockuperat bondgårdar och uthus-
och skyddar varje ställe med upp till tre vakter med kulsprutor.
Många håller sig gömda tills kanadensarna kommer för nära.
Men ljusblixtarna från deras vapen i mörkret...
...möjliggör för Seaforths att överflygla dem...
...och utplåna kulspruteskyttarna bakifrån.
Medan kompani B och D säkrar målen på Savios västra strand-
anländer kompani A och C från Seaforth Higlanders-
och positionerar sig för att kunna fortsätta avancera.
Deras uppdrag är att skära av vägen i nord-sydlig riktning till Cesena-
som går parallellt med floden.
Vägen utgör en viktig transportkorridor för fienden-
och de förväntar sig ett kraftigt försvar.
En pansarvärnspluton tillhör kompani C.
Liksom så mycket annat i krigstid-
utvecklas kanadensarnas pansarvärnsstrategi ur misslyckanden.
Befälen sa att soldaterna-
ofta fick panik redan vid hotet om fiendens stridsvagnar.
Det var alltså viktigt för befälhavare och för soldaterna själva-
att ha strategier för att attackera dem.
Pansarvärn tränas i att oskadliggöra och förstöra alla möjliga fordon-
som stridsvagnar och mobilt artilleri.
De har bara vapen som de kan bära-
stridsvagnsminor och Thompson-kpistar-
och de pansargenomträngande skotten "Projector Infantry Anti-Tank".
Kallad PIAT.
Strategin börjar med att man stoppar målets rörlighet.
Man gräver ner minor över vägarna framför pansarvagnarna
När minorna detonerar förstör de stridsvagnens band och stoppar den.
PIAT-soldater avfyrar bomber rakt mot stridsvagnens skrov.
Det idealiska avståndet är bara 20 meter.
Soldater med kpistar beskyddar PIAT-soldaterna-
och skjuter ner all flyende besättning.
Efter att tyskarna har sprängt broarna, gör den stigande floden-
så att kanadensarna inte kan hämta sina stridsvagnar.
Dessa plutoner är deras bästa hopp mot de tyska stridsvagnarna.
Kompani C närmar sig vägskälet-
som ligger intill kyrkan i Pieve Sestina.
När fienden närmar sig-
måste befälet för Seaforths nya pansarvärnspluton-
sergeant Keith Thompson placera ut sin trupp.
Han placerar mannarna i diken på båda sidor om vägen-
och skyndar själv upp på vägen-
för att gräva ner minorna innan de tyska stridsvagnarna kommer.
Enligt den kanadensiska pansarvärnsstrategin-
ska sergeant Keith Thompson hejda-
eller åtminstone bromsa in den annalkande fiendekolonnen.
Till att börja med gräver han ner Hawkinsgranaterna i vägen-
för att skära av vägen till korsningen.
Pansarvärnet använder 75:or - Hawkins pansarvärnsgranater.
De uppfanns efter Dunkirk-
att användas av den brittiska armén och av hemvärnet.
En Hawkinsgranat är en sprängladdning på 1 kg.
Den är rektangulär och liknar en fickplunta.
Den kan grävas ner som en mina.
Den kan fästas vid något som en sprängladdning-
och den kan kastas som en granat.
Flera Hawkinsgranater kan kopplas samman-
för att öka explosionens omfattning.
En granat kanske inte gör susen.
Men man vet att en hel rad av dem förmodligen hejdar-
alla slags bepansrade fordon som rullar över dem.
Thompson avslutar arbetet med mineringen.
När ljudet av bepansrade fordon närmar sig-
kamouflerar han granaterna med löv och jord.
När allt är kontrollerat hoppar Thompson ner i diket-
till resten av pansarvärnet från Canadian Seaforth Highlanders.
Det första tyska fordonet närmar sig korsningen.
Thompson ser hur dess hjul rullar mellan granaterna-
och undviker att detonera sprängämnena.
Sergeant Thompson reagerade nog med förvåning.
Han hade just anlagt minfältet och på något sätt-
lyckas stabsbilen köra rakt igenom utan att detonera en enda mina.
Thompson och soldaterna pepprar fordonet-
med kulsprutorna.
Medan en annan pansarvärnssoldat hoppar upp med en PIAT.
Vid precis rätt tillfälle avfyrar han en bomb på mycket nära håll.
PIAT är ett bärbart vapen som avfyrar en bomb på 1 kilo-
-fylld med sprängmedlen RDX och TNT.
Den kan tränga igenom upp till en decimeter av pansar.
PIAT-bombens explosion stoppar bilen och dödar föraren.
En tysk officer flyr från bilen-
och försöker varna pansarkolonnen bakom sig.
Men Thompson och de andra tar sig fram och dödar honom.
- Retirera! - Sen gillrar de fällan igen.
Det dröjer inte länge. Inte långt efter stabsbilen-
närmar sig ett tyskt mobilt artillerivapen korsningen.
Mobila artilleripjäser liknar stridsvagnar.
Men vapnen sitter i en fast kasematt istället för i roterande kanontorn.
I denna situation-
var det en utmaning att köra båda fordonen.
Med tanke på regnet och mörkret var sikten extremt dålig.
Vi kan förmoda att föraren av det mobila artilleriet-
varken förstod eller såg vad som hände framför honom.
Oupptäckt siktar en kanadensisk menig mot den med sin PIAT.
Men bomben missar målet...
...och fiendens mobila artilleri mullrar vidare mot dem.
När den tyska pansarvagnen närmar sig korsningen...
...avvaktar soldaterna-
för att se om sergeant Thompsons minfält-
kan hejda det mobila artilleriet.
Fordonets band kör över Hawkinsgranaterna.
Den här gången detonerar de.
I efterhand var nog sergeant Thompson ganska glad-
att stabsbilen inte detonerade minorna.
Nu har han lyckats hejda ett mål som är värt mer.
Med skadade band-
stannar den mobila artilleripjäsen upp.
Att få fordonet att stanna är idealiskt för pansarvärnssoldater.
Chansen är större att träffa och orsaka större skada med en PIAT-
när målet står stilla.
Pansarvärnssoldaterna tar sig upp för att avsluta jobbet.
En PIAT-trupp radar upp sig.
När träffen gör hål på pansaret upphör vapnet att utgöra ett hot.
Andra pansarvärnssoldater klättrar upp för att avrätta besättningen.
De släpper en granat i luckan.
Det mobila artillerivapnet är oanvändbart och blockerar vägen.
Pansarkolonnen har sänts ut av kapten Ekkehard Maurer-
andre bataljonsbefäl-
för det tyska nionde pansargrenadjärregementet.
Pansargrenadjärregementet-
är efterföljaren till det gamla nionde infanteriregementet.
Ett preussiskt regemente som hade sin bas i Potsdam nära Berlin.
Det sågs som en resurs-
för den aristokratiska tyska eller preussiska officerskåren.
De hade anlänt till Italien under sommaren 1943-
och intagit en försvarsposition nära östkusten i september 1944.
Maurer behöver veta mer om kanadensarna för att hejda dem.
Tyskarna har hamnat i underläge-
och de är oerhört överraskade över hur långt kanadensarna-
redan har tagit sig in bakom deras gräns.
Dessutom har den kanadensiska spärrelden-
förstört kommunikationsvägarna vilket förvärrar problemet.
Tyska befäl kan inte kommunicera med varandra.
De vet inte vad den närmsta grannen gör.
Att kommunicera med ledningen högre upp är också nästan omöjligt.
Men Maurer har fortfarande tillgång till kraftfulla vapen-
inklusive Panzer V Panthervagnar.
Panzerkampfvagnen eller Panzer V Panther-
är en av Hitlers mest kraftfulla och skräckinjagande stridsvagnar.
Tyskarna utvecklade den mellanstora stridsvagnen snabbt 1941-
som svar på hotet från sovjetiska T-34:or.
Panthern stormade in på slagsfältet 1943.
Prydd med en kraftfull 75-millimeters kanon-
-och ett par MG34 kulsprutor-
-som kunde avlossa hundratals kulor i minuten.
Med en tyngd på 45 ton är Panthern tung, men snabb.
En motor med 700 hästkrafter ger en maxfart på 45 km/tim.
När en Panther närmar sig längs vägen...
...springer en annan grupp pansarvärnssoldater över fältet.
Menig Ernest Smith letar upp bästa möjliga utgångspunkt.
Menig Smith är intressant.
Han är uppenbarligen modig och en naturlig ledare.
Även om han inte bär ansvaret vid fara-
så tar han initiativ och andra följer efter.
Smiths naturliga instinkter gav honom flera befordringar-
men de varade aldrig.
Menig Smith hade rykte om sig att vara en bråkstake och olydig.
Han befordrades till korpral nio gånger och degraderades nio gånger.
Han hade tydliga problem med auktoriteter.
Men han var utan tvekan en otrolig soldat.
Medan befälet och de andra soldaterna var upptagna-
med det tyska mobila artilleriet...
...höll Smith koll på Panthervagnen längre bort.
Han tar med sig sin PIAT-grupp ner i ett dike med uppsikt över vägen.
Men när stridsvagnen kryper närmre-
beslutar han att en enda PIAT inte räcker.
Med PIAT-operatören på plats-
rusar Smith och menig James Tennant iväg för att hämta en till.
Att lämna operatören ensam är riskabelt.
När man avfyrar en PIAT-
döljs halva synfältet av vapnet.
Normalt sett arbetar de i par. Om en tysk smög sig på en-
hade man någon som försvarade en.
Smiths kompani behöver nå huvudvägen-
för att skära av tyskarnas väg till staden Cesena i söder.
Istället träffade de på en del av en tysk stridsgrupp.
För att koordinera arbetet-
har kompani C instellerat ett högkvarter i bykyrkan.
När stridsvagnen kommer närmre måste Smith och Tennant skynda sig.
De hittar en PIAT i högkvarteret.
Paret ilar tillbaka till posteringen med vapnet.
När de närmar sig vägen...
...landar kulsprutskulor i marken runt om dem.
I skydd av diket-
vet menig Ernest Smith vad han bör göra härnäst.
Han spanar över kanten och ser stridsvagnen närma sig.
Pantherns kulspruta sveper över vägen.
Smith oroar sig nog för två saker.
För det första sin egen position med Tennant.
Men även PIAT-operatören som han har lämnat ensam.
Ett minfält liknande det som stoppade den mobila artilleripjäsen-
hade varit användbart. Men nu är det för sent.
James Tennant måste göra PIAT:en redo att avfyras.
Menig James Tennant är en av Smiths närmsta vänner i regementet.
Källor säger att de är som ler och långhalm.
Ett skott från kulsprutorna träffar Tennant.
Han lever, men är allvarligt skadad...
...och kan inte längre hantera PIAT:en.
Smith tänker nog över sina alternativ.
Han kan stanna i diket för att inte bli skjuten.
Han kan ta med Tennant till fältsjukhuset-
och utsätta sig för tysk beskjutning eller ta saken i egna händer.
Han har bara ett ögonblick att tänka och bestämmer sig för att attackera.
Smith tar PIAT:en och gör sig redo i dikeskanten.
I det ögonblicket är Smith en man-
mot en av hela andra världskrigets mest kraftfulla stridsvagnar.
Om han missar är det inte troligt att han överlever.
Han laddar vapnet medan han väntar på den tyska Panthervagnen.
Smith har ingen plan B och även om PIAT:en kan tränga igenom pansar-
går åsikterna om den isär bland soldaterna.
Den användes först av kanadensare på Sicilien innan den var helt färdig.
Granater träffade stridsvagnar utan att detonera. Det var väldigt farligt.
Användningen av PIAT i början var alltså inte särskilt uppmuntrande.
Även när pålitligheten ökar kvarstår ett problem - avståndet.
Längsta möjliga avstånd för en PIAT är 90 meter.
Än värre - det optimala avståndet för att träffa-
var bara 20 meter på natten.
Man var nästan tvungen att stå rakt framför stridsvagnen.
Det är ett fullkomligt skräckinjagande scenario-
och det krävdes verkligen hjältemod av soldaterna.
Pansarvärnssoldater anpassade sina PIAT-
genom att borra nya sikten för att passa till det korta avståndet.
Smith väntar till stridsvagnen bara är 10 meter bort.
Sen hoppar han från diket upp på vägen.
Med en bomb och utan tid att sikta ordentligt-
attackerar Smith Panthern.
Medan de kämpar för att ta kontroll över området-
börjar tyskarna inse omfattningen av den kanadensiska offensiven.
Kapten Ekkehard Maurer tvingas trappa upp försvaret än mer.
Norrut tar sig kanadensarna förbi den tyska fronten-
så att tyskarna är så desperata-
att de måste skicka in bataljonen från högkvarteret i striden.
Maurer hamnar under attack.
När man skickar in högkvarterets trupper i striden-
vet man att situationen är extremt allvarlig.
Det är en av de sista utvägarna för försvaret.
Kanadensarna stormar platsen och Maurer skadas av en handgranat.
Han måste dra sig undan från striden.
På vägen bredvid bykyrkan i Pieve Sestina...
...får menig Ernest Smith...
...in en fullträff på den tyska Panthervagnen.
Den enorma bjässen tvingas stanna.
Den förstörda Panthern försöker backa.
När Smith träffar Panthern kan den inte köra längre.
Problemet är att han nu måste ta hand om tio tyskar-
som åkte bakpå vagnen-
som nu hoppar av och närmar sig honom.
På mycket nära håll och helt ensam har inte Smith mycket till val.
Den PIAT som menig Ernest Smith hade använt mot stridsvagnen-
är oanvändbar mot ett flertal fiendesoldater som närmar sig.
Han sträcker sig efter Thompson-kpisten.
Nu gör Smith något ganska otroligt.
Istället för att retirera går han längre ut på vägen-
och attackerar de tyska grenadjärerna med sin kpist.
Kanske det mest ökända vapnet någonsin...
Thompson-kpisten designades som ett automatvapen-
som kunde skötas av en ensam soldat.
Kalibern i kpisten är relativt kompakt jämfört med gevär.
Magasinen innehåller 30 skott-
-med en otrolig hastighet på upp till 700 skott i minuten.
Det amerikanska vapnet såldes till brittiska militären-
för runt 225 dollar styck 1940.
Winston Churchill själv sa-
"General Thompsons vapen kan pund för pund vara"-
"det mest förödande vapen som någonsin skapats för krig."
Sänkta priser gjorde att Thompsons vapen fanns överallt-
bland de allierade i Europa.
Smith skjuter mot de attackerande soldaterna på mycket nära håll.
I skottlossningen dödar han fyra av dem.
De andra flyr hals över huvud.
Medan Smith fortsätter att hålla linjen...
...exploderar en 75-millimeters granat i närheten.
Han ser ännu en stridsvagn närma sig-
samtidigt som tyska infanteriet jagar över fälten åt hans håll.
Smith ser att den andra stridsvagnen är för långt bort.
Det mest akuta problemet är de tyska grenadjärer som närmar sig.
Smith håller stånd och beskjuter soldaterna...
...tills han får slut på kulor.
Han återvänder till diket för att hämta fler-
och hittar ett extra magasin intill menig James Tennant.
Smith anstränger sig verkligen för att försvara Seaforths position.
Men han försvarar också sin vän James Tennant som ligger sårad.
Smith laddar om och hoppar upp på vägen, men håller sig nära Tennant.
De tyska infanteriet retirerar.
Men stridsvagnen öppnar eld igen...
...och tvingar Smith att byta fokus.
Vid det här laget bestämmer han sig för att hämta sin vän-
och ta honom till fältsjukhuset vid kyrkan.
När vi tänker på strider-
tänker vi ofta på ansiktslösa soldater som beskjuter varandra-
i en kaotisk kamp.
Men egentligen utgörs många slag av små mänskliga historier.
Det här är en sån.
Smith måste ha tålamod.
Han måste invänta ett uppehåll för att kunna hjälpa Tennant.
När stridsvagnen gör uppehåll tar Smith tillfället i akt-
att hjälpa sin vän upp ur det relativt säkra diket.
Kampen fortsätter på fälten runt omkring och längs vägen-
när resten av Kompani C och pansarvärnet-
försöker avvärja den tyska motattacken.
De två tar sig så snabbt de kan till kyrkan i närheten.
Befälet för Seaforth Highlanders Kompani C - major Stewart-
har förlagt huvudkvarteret med ett fältsjukhus vid vägskälet.
Smith anländer med den skadade menig Tennant för att få hjälp av läkarna.
En sårad soldat i fält förs vanligtvis undan från striden-
och blir omhändertagen på en tillfällig vårdplats-
eller förs till sjukhus.
När de var vid floden Savio stod vattnet så högt.
Det var så mycket vatten-
att det var omöjligt att föra bort de sårade.
De blev kvar på plats i mycket utsatta situationer.
Utan någon möjlighet att korsa floden kan de sårade inte evakueras.
Översvämningen skapar fler svårigheter för Lynch.
Vid det här laget är Lynchs största bekymmer bristen på förstärkning.
Floden Savios vattennivåer-
har stigit så mycket att ingen förstärkning kan ta sig dit.
Det är ett ständigt problem för de allierade under striderna i Italien.
Rejäla italienska broar hade byggts högt över flodvattnet.
Men många hade förstörts.
Några av i allierade flygattacker för att förhindra tysk reträtt.
Andra sprängdes av tyskarna för att skära av vägen till andra stranden.
Oavsett vilket är det de civila som råkar illa ut.
De allierade måste ofta återuppbygga broar under regnsäsongen-
när vattenmassorna försvårar jobbet.
Liksom tidigare kämpar de allierade mot vädret och mot tyskarna.
- Under Savios översvämning... - Stränderna är så leriga...
...att ingenjörerna inte kan bygga bron.
Inget infanteri tar sig över. Inga materiel och inga pansarfordon.
Seaforths står ensamma.
Smith berättade senare hur hopplöst läget var.
Enligt Smith vände sig major Lynch till honom i kyrkan och sa:
"Vi är omringade. Vad ska vi göra?"
Smith svarar "Ta rast och vila."
Oavsett om det gick till precis så var Smith rätt person att lyssna på-
och en bra person att ta råd från i en så svår situation.
Men Smith själv lämnar fristaden och gör sig redo att möta fienden.
Kanadensarna har bromsat in tyskarnas pansarkolonn.
Men de måste förgöra den.
Utanför kyrkan håller sergeant Keith Thompson och andra soldater-
stånd mot infanteriet som väller över fälten och ner längs vägen.
När ett tyskt mobilt artilleri svänger av mot dem.
Medan regnet fortsätter falla-
möter sergeant Keith Thompson ännu ett hot i mörkret.
Ett tyskt mobilt artilleri måste köra runt-
stridsgruppens kantrade fordon.
Nästa tyska mobila artilleri har fastnat på vägen.
Det finns förstörda fordon och kroppar.
Tyskarna försöker överflygla kanadensarna-
genom att ta sig mot kyrkan.
Trupperna gör i ordning sina PIAT-
och stödtruppen öppnar eld med sina Thompson-kulsprutor.
Men kulorna studsar mot pansaret utan att göra någon skada.
När det mobila artilleriet kommer inom skjuthåll-
avlossar pansarvärnssoldaterna sina PIAT-bomber.
De träffar direkt och ett andra mobilt artilleri har förstörts.
Efter att kapten Ekkehard Maurer blivit sårad...
...är löjtnant Strangen den enda tillgängliga tyska officeren-
som kan ta kontroll över bataljonen.
Maurer skadas av en granat.
Hans adjutant, en löjtnant tar över befälet.
Det är ganska ovanligt att en löjtnant-
tar kommandot över en hel bataljon.
Det visar vilken desperat situation tyskarna befinner sig i.
Men även om kanadensarna visar sig vara uthålliga...
...är inte striden över än.
Sergeant Thompson och hans mannar rensar upp efter attacken.
De anstränger sig att se vad som dyker upp ur mörkret härnäst.
Efter ett tag närmar sig ett nytt pansarfordon-
som också försöker ta sig runt kyrkan.
Thompsons PIAT-trupp har laddat om.
Stridsvagnen saktar in när den når det förstörda mobila vapnet-
som blockerar dess väg.
Att styra en Panther på 45 ton är svårt under optimala förhållanden.
Men vid det här tillfället är det mörkt.
Det måste ha varit extremt svårt att navigera över slagfältet-
som var fyllt av så många spillror.
Förhållandena visar sig vara förödande.
Det är blött och lerigt-
och Panthern kanar ner i ett dike.
Thompson tar tillfället i akt att rycka fram med PIAT-styrkan.
Stridsvagn!
PIAT!
Flankerade av kulsprutorna...
...oskadliggör de stridsvagnen med sina PIAT:ar.
När den tyska besättningen försöker fly blir två dödade.
Andra flyr ut i mörkret.
Klockan sex ger sig tyskarna-
efter att ha mist över 100 soldater och flera fordon-
inklusive två mobila artillerier och två Panthervagnar.
Förlusterna för Seaforth Highlanders uppgår till 106 soldater-
inklusive 18 dödade och 61 sårade.
Den kanadensiska segern går så snabbt...
Hallå.
...att en grupp tyska soldater som de hade kringgått i mörkret-
dyker upp vid sin bas för att äta frukost-
ovetandes om att de hade förlorat den under natten.
56 samlas ihop och tas som krigsfångar.
För sitt lugn och sin uthållighet-
tilldelas sergeant Keith Thompson en medalj.
Han gratuleras för att ha upprätthållit brohuvudet-
i mötet med en envis och kraftigt understödd motattack.
Ernest Smith tilldelas Samväldets högsta militära utmärkelse-
Viktoriakorset.
Smith var den enda kanadensiska menige som fick Viktoriakorset-
under världskriget.
Det är en otrolig bedrift, men han var också en mycket speciell person.
Innan han skulle träffa kung Georg VI-
lär de ha låst in honom i fängelset med ett par öl-
för att försäkra sig om att han dök upp nästa dag.
Väl där vägrade han att buga. Han gjorde honnör istället.
Det var nog ett tecken-
på hans komplicerade förhållande till auktoriteter.
Smith var Canadas sist levande mottagare av Viktoriakorset-
-när han gick bort 2005.
Han hedrades som nationalhjälte.
Trots de allierades förhoppningar om en snabb seger i Italien-
-efter att de tagit sig över Apenninerna-
-befriades inte Bologna förrän 1945.
Och vid det laget bekämpade Seaforth Highlanders-
-tyskarna i Nederländerna.
Text: Josefine Thunborg