En amerikansk menig dækker sine kammeraters retræte.
Beskydning fra en tysk kampvogn kaster ham til jorden.
Eksplosionen ødelægger hans maskingevær og knuser hans briller.
Han tager en riffel og fortsætter med at holde stand.
Den 6. juni 1944 -
går de allierede i land i Normandiet og åbner fronten.
Men nazifanatikere kæmper indædt for at overleve.
D-dag var et slag. De skal stadig vinde krigen.
Den 9. januar 1945. Alsace-regionen i Frankrig.
Den amerikanske menig Glenn Schmidt kæmper sig gennem sneen -
med en automatriffel.
Tyskerne lå i baghold uden for den franske by Hatten.
Under ildkampen satte hans våben sig fast, og han blev ramt.
Et skud slog hans hjelm af, og han fik blod i ansigtet.
Han er eneste overlevende.
Schmidts patrulje er meget uheldig.
De laver noget rutinemæssigt og er bare derude -
da tyskerne skal til at angribe.
Med fjendtlige soldater i hælene må Schmidt give en overordnet besked.
De oplysninger er ting, han selv har oplevet.
Schmidt var heldig at slippe væk -
mere eller mindre uskadt i forhold til mange andre.
Tyskerne er midt i Ardenneroffensiven.
Wacht Am Rhein mister momentum -
og Hitler beslutter at angribe en svagere del af fronten.
Så amerikanernes og briternes opmærksomhed -
fjernes fra slagene mod nord.
Missionen kaldes Nordwind, og Hitler udpeger Heinrich Himmler -
rigsfører og chef for SS, til sin første militære kommando.
Som krigen skrider frem, stoler Hitler på færre og færre.
Men der er en undtagelse, Himmler -
og han ved, at Himmler altid vil være loyal over for ham.
Himmler vil gerne imponere, og markere Hitlers jubilæum.
Målet er at tage Strasbourg tilbage og give den til Hitler som gave -
for 12. årsdagen for magtovertagelsen den 30. januar.
Som Alsace-regionens hovedstad -
var Strasbourg blevet befriet sidst i november af De Frie Franske.
Himmlers succes ...
Det ville være et hårdt slag for den amerikansk-franske alliance.
40 km nordøst for Strasbourg uden for landsbyen Hatten ...
Schmidt løber mod den amerikanske linje.
Pludselig bryder natten ud i hvidt lys.
Schmidt er ramt.
Hans ryg brænder, og han ruller rundt i sneen for at køle af.
Han må have været skrækslagen.
Han er såret flere steder. Han er flænset op.
De nye sår er fra amerikanske fosforgranater og morterer -
skudt ind blandt tyskerne bag ham af amerikanerne.
Han vakler mod sikkerhed i en bunker -
for at slutte sig til forsvaret der.
Ved bunker ni når Schmidt til en del af den berømte Maginotlinje.
Maginotlinjen er en befæstet linje, som den franske hær opførte -
og den gik fra den schweiziske grænse til den belgiske grænse.
Den indeholder enorme forstærkede betonbunkere.
Nogle af bunkerne var underjordiske byer.
Der var store mandskabsbunkere.
Alle mulige slags våben dukkede op oven på bunkerne.
Der var tunneler mellem bunkerne.
Betonen kan være over tre meter tyk.
De kunne blive bombarderet med flybomber og artilleri.
Men tropperne indenfor ville stadig være beskyttet.
Men da Tyskland invaderede i 1940, kørte de bare udenom.
Tyskerne kom aldrig gennem Maginotlinjen.
De undgik den og kørte gennem Belgien.
Amerikanske styrker besætter nu bunkerne, som igen -
skal beskytte den franske grænse mod tyske angreb fra øst.
Oberstløjtnant Karl Proll og hans 35. Panzergrenadier-regiment -
står i spidsen for angrebet i Hatten.
Karl Proll er tidligere underofficer, som steg i graderne.
Han bliver hurtigt forfremmet på grund af sine præstationer på Østfronten.
Han bærer nogle af de højeste militære dekorationer.
Fra skoven -
krydser Panzergrenadierne en stor mark mod bunkerne.
Tyskerne tror, at bunkerne er ubemandede.
Men pludselig møder de hård modstand.
Fortropperne beskydes af amerikansk mortérer -
maskingeværer og artilleri.
De lider store tab i frontalangrebet.
De overlevende flygter ind mellem træerne.
Proll, der er veteran fra Østfronten, ved, at han må være fleksibel -
og ændre taktik og dreje.
Prolls mænd og kampvogne skal finde vej mellem de amerikanske bunkere -
for at angribe direkte.
Bunker ni er en af en række forsvarsværker -
som strækker sig halvanden kilometer ud fra Hatten.
Fra en kommandopost i landsbyen -
koordinerer kommandør William Corson forsvaret.
De er forbundet via telefonledninger med radio.
De hører om de tyske angreb.
Corson gør, hvad enhver kommandør ønsker under de omstændigheder.
At indsamle så mange oplysninger som muligt.
For at gøre det må man holde kontakten.
Hans enhed fra 242. infanteriregiment -
er først lige kommet til Europa.
Amerikanerne sendte dem til Alsace -
til det, der skulle have været en rolig sektor.
42. division har styrker og svagheder i den henseende.
Svagheden er manglende erfaring og organisation.
Måske mangel på selvtillid.
Men styrken er det nye ved det. Det kan skabe entusiasme -
der måske ikke findes i de mere hårdføre enheder.
Som svar på angrebet -
forberedes et improviseret forsvar i landsbyen.
Man lægger miner ud for at forhindre tyske køretøjer i at køre igennem.
Minefeltet blokerer vejen foran bataljonens kommandopost -
lige over for kirken.
Over minefeltet går soldater med bazookaer i stilling -
i kirketårnet.
De slutter sig til en amerikansk observatør -
der skal styre ilden til støtte for bunkerne.
Måse bortset fra kommandøren -
er observatøren vigtigst i kamp under 2. Verdenskrig.
Artilleriobservatøren styrer den vigtigste ildkraft -
den farligste ildkraft, især på den amerikanske side -
hvor artilleri er et frygtindgydende våben.
Sergent Alvin Cahoon fra A-kompagniet -
havde slået de første tyske bølger tilbage -
mod 3. delings position -
med artilleri og mortérild.
Men sydpå ser han en farlig udvikling.
Tyske kampvogne og infanteri bryder igennem bunker fire og fem.
Da de tyske kampvogne nærmer sig, kan de flankere bunkerne -
og rykke lige ind i Hatten.
Men pludselig skyder amerikanske bazookaer mod dem -
fra højt oppe i landsbykirken.
Det er det bedste sted at se tyske enheder.
Den tyske hærfører ville indse det -
og straks fokusere på kirketårnet.
Tyskerne besvarer ilden -
og ødelægger tårnet.
Skuddene eliminerer bazookateams og observatørerne.
Amerikanerne kan ikke længere regne med præcis artilleristøtte.
Tabene svækker forsvaret i landsbyen.
Mænd fra 1. bataljons kommandopost gør klar til -
aktivt at forsvare Hatten.
Menig Vito Bertoldo er en af dem.
Han ser dårligt, og det kan være et problem, men han vil være der.
Han havde kæmpet for at komme i hæren.
Først afviste de ham, men som krigen udvikler sig -
får de brug for flere folk.
Så han kommer ind på den måde, men bliver kok.
Bertoldo var ikke glad for den birolle.
Bertoldo har allerede været et problembarn for sin chef.
Hvis man har en soldat, man ser som et problem eller ikke så god -
så placér ham, hvor han gør mindst skade.
Efter ankomsten til Europa forflytter Bertoldos overordnede -
kaptajn William Corson, ham til Hatten.
Det er ikke en forfremmelse, men for at få ham af vejen.
Men Bertoldo er et skridt tættere på at bekæmpe tyskerne.
Bertoldo har pralet over for sine venner om -
at hvis han kommer i kamp, bliver han en helt.
Der er mange historier som den, og slutningen er næsten altid -
at han var stor i kæften, men da kuglerne fløj, lå han i en grøft.
Den tidligere kok sætter et maskingevær op i døren og venter.
Mens tyske kugler bombarderer bataljonens kommandocentral ...
... smadrer fjendens artilleri kommunikationssystemet.
Før angrebet havde kaptajn Corson direkte linjer til alle bunkerne.
Nu er han afskåret.
En leder skal altid beslutte, hvor han skal være på slagmarken.
Hvor er det passende for ham at være?
Corson forlader kommandoposten.
Han vil genskabe forbindelsen til sine tropper i bunkerne.
Artilleriet vakler.
Karl Prolls mænd fortsætter angrebet på de nordlige bunkere.
Bunker ni holder stand, men andre amerikanske stillinger giver efter.
Længere sydpå ...
Jagdtiger var det største og mægtigste pansrede køretøj.
Chassiset var det samme som i Royal Tiger-kampvognen.
Men i stedet for et kanontårn med en 88 mm kanon -
havde den fastgjort overbygning med endnu tykkere panser -
og en endnu mere kraftfuld 128 mm kanon.
De bruges til at dræbe fjendtlige kampvogne -
- og kanonen på 128 mm vejer 5,5 ton.
Den kan trænge igennem 2,3 meter beton fra over 1,6 kilometer.
Under kampene i Alsace -
stødte de tyske tropper på den gamle Maginotlinje som forsvar.
Adolf Hitler hørte om det og sagde:
"Jeg har det perfekte våben. Send Jagdtigere -
og få dem til at beskyde bunkerne."
Mens der angribes langs linjen, falder de amerikanske bunkere.
Kaptajn William Corson skynder sig til bunker ni -
i håb om at genoprette forbindelsen.
Da han nærmer sig bunkeren, bliver jeepen beskudt.
De springer ud og søger ly i en tom mortérstilling.
Corson beslutter at løbe hen mod bunkeren.
Det var et klassisk eksempel på noget, man ser i kamp på jorden.
Enkle ting bliver svære.
Han ved ikke, hvad der sker. Kommunikationen er dårlig.
Nu bliver de enkle ting ekstremt svære og dødbringende.
Han efterlader en walkie-talkie hos en af sine mænd -
så de kan kommunikere med 1. bataljon i Hatten.
Mens amerikanerne kæmper for deres liv -
trænger tyske styrker længere ind i landsbyen.
Det skal være en bagtrop. Altså teknisk set.
Pludselig er tyskerne der ved denne kommandopost.
Et sted, hvor de ikke burde være.
Heldigvis stopper det midlertidige minefelt -
den tyske fremrykning.
Karl Prolls Panzergrenadiers rykker frem -
for at fjerne minerne.
Menig Vito Bertoldo kan ikke ramme fra døren til kommandoposten.
Han beslutter sig for at finde en bedre vinkel.
De tager maskingeværet med ud på gaden og gør det klart.
For øjnene af fjendtlige soldater -
åbner menig Vito Bertoldo ild med maskingeværet.
Han går efter de tyske styrker, der rydder et minefelt -
som forhindrer deres kampvogne i at rykke frem.
Bertoldo tvinger dem tilbage.
Han og hjælperen flytter maskingeværet.
Bertoldo er blevet uddannet, som alle andre soldater er det.
Et maskingevær er fjendens mål. Det er et dødbringende våben.
Uden for Hatten bryder William Corson igennem den tyske ild -
og ankommer til bunker ni.
Her er sergent Alvin Cahoon og andre medlemmer af A-kompagniet -
i 242. infanteriregiment.
Men de mangler ammunition og har mange sårede.
Det meste af det amerikanske forsvar -
langs deres del af Maginotlinjen er smuldret -
men bunker ni mod nord gør stadig modstand.
Corson videregiver regimentets ordrer.
"At holde stand for enhver pris."
Han prøver at kontakte manden ved jeepen, men kommer ikke igennem.
Han beslutter at vente til mørkets frembrud, inden han henter hjælp.
Hvis bunkerne falder, og Hatten kan flankeres fra nord -
gør det Alsace-regionen og hovedstaden Strasbourg sårbar.
I begyndelsen af Operation Nordwind -
var Dwight D. Eisenhower klar til at afgive territorium.
Deriblandt Strasbourg.
Eisenhower fokuserer på at angribe Tyskland nordfra -
og Alsace-regionen ligger for langt sydpå. Han ser den ikke som vigtig.
For Eisenhower ville det give mere mening at trække sig -
fra den front og fokusere på Berlin.
Forslaget skaber næsten mytteri blandt franske styrker.
Alsace-regionen har skiftet frem og tilbage -
mellem Frankrig og Tyskland i århundreder.
Men det vigtige i denne periode er -
at De Frie Franske har befriet Strasbourg.
Den er følelsesmæssigt vigtig og et stærkt symbol for Frankrig -
og de opgiver den ikke igen.
I Hatten indleder tysk infanteri og kampvogne et nyt angreb -
mod 1. bataljons hovedkvarter.
Under dækningsild rykker Panzergrenadier-styrker igen frem -
for at rydde minefeltet -
som forankrer det amerikanske forsvar i sektoren.
Minefeltet skal begrænse tysk mobilitet.
Det er sådan, man vinder tid.
En stor del af slaget ved Hatten er at vinde tid til at få forstærkninger.
Det kunne være bedre.
Amerikanerne håber, at der kommer en kampvogn -
som rammer en mine og bliver en fin vejspærring.
De holder øje med folk, der ankommer -
til kommandoposten og minefeltet.
Menig Vito Bertoldo og hans hjælper gør deres maskingevær klart.
Hjælperen gør flere ting.
Det mest åbenlyse er ammunition til maskingeværet.
Han skal også forsvare maskingeværet mod fjendtlige tropper.
De fastgør våbnet til et bord.
Et let maskingevær står normalt på et stativ.
De små fødder kan grave sig ned i jorden.
Ved at spænde det fast til bordet kan han holde maskingeværet stabilt -
og skyde mere præcist.
Bertoldo åbner ild med sit maskingevær på bordet.
Igen tvinger hans ildkraft de tyske tropper til at trække sig tilbage.
Men denne gang fastslår fjenden Bertoldos position.
Fra 70 meter væk skyder de direkte mod hans vindue.
Skuddet slår gennem rummet.
Mens støvet lægger sig, er menig Vito Bertoldo og hjælperen -
blevet slået omkuld, men er utroligt nok uskadte.
Han er heldig, for kampvognen affyrer et panserbrydende skud.
Det er ikke rart, når det rammer ens værelse.
Hjernerystelseseffekten er frygtelig.
Men ikke så dødelig, som hvis det var højeksplosiv beskydning.
Bertoldo kravler tilbage til bordet.
Kampvognen holder stadig lige over minefeltet.
Da han når hen til maskingeværet, skyder han igen.
At affyre et maskingevær mod en kampvogn er vanvittigt.
Man trænger ikke igennem, og man afslører sin position.
En tysk kommandør kommer ud af lugen for at se nærmere på det.
Bertoldo tager en riffel.
På 70 meters afstand skyder han og dræber den tyske officer.
Bertoldo forsvarer minefeltet for at holde tyskerne stangen.
Det er stadig uklart, hvordan slaget ender.
Meget afhænger af, hvad der sker med Bertoldo.
Om han kan stoppe et tysk angreb længere inde i Hatten -
og om der kommer forstærkninger inden for rimelig kort tid.
Ved bunker ni -
venter Corson på mørkets frembrud, så han kan snige sig ind i Hatten.
Han holder øje med det tyske angreb -
og vurderer de nærliggende bunkeres status.
Han håber, at når han kommer tilbage til landsbyen -
kan han tilkalde artilleri, sende ammunition -
og lette trykket på bunkeren.
Uden varsel rammes tårnet, og Corson flyver af sted.
Ved solnedgang nærmer tyske panserstyrker sig bunker ni.
Som eliteinfanterienhed fylder oberstløjtnant Karl Prolls tropper -
huller mellem kampvogne og andet panser med våben -
og reagerer hurtigt, mens slaget står på.
Panser er sjældent effektivt mod bunkere.
Langt bedre er pansret infanteri eller Panzergrenadier -
for de kunne bedre lokalisere deres svage punkt -
i forsvarssystemet og beskytte kampvogne på flankerne.
Da Corson er såret, står sergent Alvin Cahoon over for svære valg.
Den tyske beskydnings intensitet stiger.
Mændene løber tør for ammunition, og de sårede hober sig op.
Cahoon beordrer dem tilbage i sikkerhed i bunkeren.
Vi ser de bunkere fra 2. Verdenskrig -
som utrolige uigennemtrængelige befæstninger.
Men husk, at det kun er grupper af bange mænd derinde.
Deres udkig til verden er begrænset til de små åbninger, de har.
I mørket hører Cahoon og hans mænd lyde omkring dem -
samt på taget af deres bunker.
Fanget i bunkeren -
lytter de, mens tyskere fylder ventilationsrørene med sprængstof.
Fra de blev bygget i 1930'erne, og da de var i kamp i 1945 ...
I mange tilfælde havde den tyske hær fjernet meget stål -
til Atlantvolden langs Normandiets kyst.
De blev pludselig sårbare over for angreb fra usædvanlige retninger.
I nogle kan ventilationsskakter være akilleshælen.
Cahoon kan ikke kæmpe imod.
Hvis sprængstofferne detonerer, overlever de ikke.
Han er løbet tør for ammunition. Han kommunikerer ikke med enheder -
som kan hjælpe ham. Han kan ikke få sine folk ud.
Han rådfører sig med kaptajn William Corson, som er såret, men i live.
Tyskerne er overalt, og han føler ikke, at det nytter.
At dø der og ødelægge sine mænds liv.
Så han beslutter at overgive sig.
Corson er enig.
Cahoon råber til tyskerne oppe på taget.
Resterne af A-kompagniet forlader bunker ni -
med deres sårede kammerater.
Som de sidste Maginot-forsvarere i sektoren -
bliver de krigsfanger.
Da den amerikanske modstand er elimineret uden for landsbyen -
kan tyskerne storme ind uden at møde modstand.
Om natten den 9. januar 1945 i det nordøstlige Frankrig ...
Den nye modstandslinje for amerikanske styrker i området -
bliver selve landsbyen Hatten.
Kommandoposter for 1. og 2. bataljon -
holder stand i den østlige del af byen.
Men de har brug for forstærkning.
Da tyskerne indledte et lokalt angreb, reagerede amerikanerne -
og kom tilbage mere ildkraft og flere folk.
Så det er meget enkelt og utvetydigt.
Ryk ind igen, overtag byen, og vend situationen.
I mellemtiden har 1. bataljon flyttet kommandoposten -
væk fra kirken og til et mere sikkert sted.
Menig Vito Bertoldo melder sig frivilligt til at holde vagt -
hele natten for at dække flytningen.
Hvorfor gør han det?
Det er nok ikke, fordi han ønsker at dø.
Men han er klar til at acceptere døden, hvis det er det, der kræves.
Det er noget utroligt at overveje.
Lige efter daggry er tyskerne først i gang -
og indleder deres eget angreb, inden amerikanerne går i gang.
Tyskerne vil presse amerikanerne ud og fortsætte mod Strasbourg.
Den har stor symbolsk værdi.
Hovedstaden i Alsace skal forblive tysk.
Sådan tænker nazisterne.
Amerikanske forstærkninger blokerer tyskernes fremrykning -
men kan ikke komme ind og undsætte Bertoldo og kommandoposterne.
Som dagen går, er Bertoldo stadig på sin position foran minefeltet.
Tyske tropper prøver at rydde minerne -
som holder kampvognene tilbage.
Bertoldo bruger salver fra sit maskingevær for at jage dem væk.
De tyske soldater spreder sig, og kampvognen trækker sig.
Bertoldo og hans hjælpeskytte lader igen og venter på næste angreb.
Bertoldo og hans kammerat tegner på væggen eller skriver -
for at holde styr på den skade, de mener at have forvoldt.
Det fik tiden til at gå -
og hjalp med at holde hovedet koldt.
Pludselig er pausen forbi ...
... og rummet splittes ad. En eksplosion slår Bertoldo omkuld.
Derefter kravler han over for at hjælpe sin kammerat -
selvom han selv kom til skade.
Hans kammerat er hårdt såret.
Han hjælper med at lappe ham sammen og får ham ud derfra.
Det må have været meget svært.
Hjælperen er væk, og støvet er ved at lægge sig.
Bertoldo kigger ud ...
Han ser en fjendtlig kampvogn, der har sneget sig op ad en sidevej.
Før han kan gøre noget, bryder den i brand.
Et amerikansk bazookateam på første sal rammer plet.
Kampvognen brænder og er i bakgear.
Bertoldo åbner ild med sit maskingevær.
Der er en vrede i det, han gør.
Han vil skade tyskerne på grund af det, de gjorde ved hans ven.
Slaget er nu personligt for Bertoldo.
De er ansvarlige for de skader, hans hjælpeskytte fik.
Bertoldo går efter de tyske soldater ved den brændende kampvogn.
Klokken 23 den 10. januar ...
Der kommer ordrer til resterne af 242. infanteriregiment.
De skal trække sig tilbage til en anden landsby mod vest.
De hærgede bataljoner har holdt ud, siden angrebet begyndte dagen før.
De kommer tilbage i små grupper.
En dækker en anden, de bevæger sig gennem bygningerne -
og gennem skyggerne.
Uanset hvordan man flygter, så gør man det.
For at øge forvirringen -
kæmper afløsningsenheder sig fremad samtidig.
Bertoldo, nu uden sin hjælper -
melder sig til at yde dækningsild for tropperne, der er på retræte.
Spørgsmålet for alle, der dækker retræten, er.
"Når tiden er inde, vil jeg så selv kunne slippe væk?"
I mørket når tyske soldater frem til bataljonens kommandopost -
og rykker frem under Bertoldos sigtelinje.
Herfra kan han ikke ramme med maskingeværet.
I stedet benytter han fosforgranater.
Våben med grundstoffet fosfor -
bruges ofte som røgslør for at skjule sig.
Når fosfor kommer i kontakt med ilt -
antændes det og brænder med en temperatur -
på over 760 grader og skaber en tyk røg.
Granater kan også bruges til at sætte ild til ting.
Mennesker bliver ofte fanget i flammerne.
Det er skræmmende, da der ikke skal meget til for at forårsage skade.
Den hvide fosforgranat har en radius af -
18 meter, hvor fragmenterne kan ramme en -
og begynde at brænde gennem huden.
Vand slukker flammerne -
men fosfor genantændes, når det fordamper.
Soldater løber væk fra Bertoldos salve.
Tyskerne må fjerne den amerikanske modstand -
der forsinker deres fremstød.
Igen bliver Bertoldo kastet omkuld.
Det er muligt, at der på den tyske side -
er nogen, der dirigerede kampvognens ild derhen, hvor han var.
Især efter de hvide fosforgranater kom i spil.
Det gør det mere presserende at fange ham.
En tysk kampvogn har låst sig fast på vinduet.
Det må have været meget voldsomt. Det må også have ramt hørelsen.
Det kan ikke have gjort noget godt for hans hørelse.
Men det mest umiddelbare for ham er, at det ødelægger hans briller.
Det gør hans maskingevær ubrugeligt.
Bertoldo nægter at give op.
Han skifter til et gevær og går efter tyske soldater på gaden.
Bertoldo har kæmpet med alt, hvad han har.
Han har brugt god innovativ tænkning.
Han bidrog med masser af mod.
Efter at have forsvaret minefeltet i to dage -
beordres Bertoldo til at trække sig tilbage.
Bertoldo og 242. infanteriregiment -
forhindrer tyskerne i at feje gennem Hatten.
Kampene i landsbyen fortsætter i yderligere ti dage.
Forsinkelsen forhindrer marchen, der skal generobre Strasbourg.
Kampene i januar 1945 er meget brutale.
Det er bitre gadekampe fra hus til hus.
Det er ikke kun ødelæggende for befolkningen -
men også for infrastrukturen i de smukke byer.
Nogle af dem er smadret helt.
Himmlers plan slår fejl, og han kan ikke give Hitler Strasbourg -
for at fejre Det Tredje Riges 12-års jubilæum.
Det forhindrer ikke Hitler i at forfremme Himmler igen.
Han overtager kommandoen over Weichsel på Østfronten.
Himmler fortsætter sin militærkarriere -
på trods af, at han har svigtet sin første opgave.
Kaptajn William Corson, sergent Alvin Cahoon -
menig Glenn Schmidt og de andre tilfangetagne -
fra bunker ni fortsætter krigen i krigsfangelejre.
1. bataljon i 242. får en hædersbevisning -
for deres solide forsvar af Hatten -
for at anerkende tabet af mere end 500 mænd og officerer.
Næsten 70 procent af begynderbataljonens styrke.
Oberstløjtnant Karl Proll fortsætter angrebet indtil den 19. januar.
Hans første bataljon er også ødelagt med kun 100 overlevende.
Han får Jernkorset med egeløv for aktionen -
og det bemærkes, at han slog 35 amerikanske angreb tilbage.
De bekendtgør det, inden januar er gået.
Det kan der være flere grunde til.
For det første var hans præstation så enestående, at det var tydeligt -
at han skulle tildeles denne høje udmærkelse.
Ellers er det ret tit omvendt.
Tyskerne vil skjule et faktisk nederlag -
men tildele en højere medalje, så det ligner et heroisk nederlag.
Menig Vito Bertoldo får den højeste udmærkelse -
Medal of Honor, for ihærdighed og mod.
Kaptajn William Corson hører om det -
via aviserne, da han vender hjem.
Kokken, der ikke kunne noget, viste sig at være en dygtig soldat.
"Hvordan kunne jeg tage så meget fejl?"
Hitlers Wacht am Rhein og Nordwind fortsætter ind i januar 1945 -
- men giver ikke det afgørende slag, Hitler havde håbet.
De tvinges tilbage til den tyske grænse for at forberede -
- og få de allierede til at betale dyrt for fremstød på tysk jord.
Krigen i Europa vil stadig rase i tre en halv måned.
Tekster: Lars Steen Olsen