Un soldat american acoperă retragerea camarazilor săi,
dar e doborât de un tanc german.
Explozia îi distruge mitraliera şi îi sparge ochelarii.
Recuperează o puşcă şi rămâne pe poziţie.
Pe 6 iunie 1944,
Aliaţii au debarcat în Normandia pentru a deschide frontul de vest.
Dar fanaticii nazişti continuă lupta încrâncenată pentru supravieţuire.
Ziua Z a fost bătălia. Mai trebuie câştigat şi războiul.
HITLER: ULTIMA ÎNFRUNTARE
9 ianuarie 1945. Regiunea Alsaciei, Franţa.
Soldatul american Clasa I Glenn Schmidt aleargă prin zăpadă
ţinând o puşcă automată Browning.
Germanii i-au prins în cursă lângă oraşul francez Hatten.
Arma lui Schmidt s-a blocat şi a fost împuşcat de două ori.
Un glonţ i-a zburat casca iar altul i-a umplut faţa de sânge.
E singurul supravieţuitor.
Patrula lui Schmidt este extrem de ghinionistă.
Îşi văd de rutină, sunt întâmplător acolo
când germanii îşi lansează atacul.
Cu soldaţii inamici pe urmele lor, el trebuie să anunţe comandantul.
În acest caz, informaţiile obţinute sunt directe.
Schmitt are noroc că
a scăpat nevătămat, spre deosebire de alţii.
Germanii sunt în toiul bătăliei din Ardennes.
Când Wacht Am Rhein pierde din avânt,
Hitler decide să atace într-o parte mai slabă a frontului.
Asta însemna că atenţia americanilor şi a
britanicilor era distrasă de la bătăliile din nord.
În operaţiunea Nordwind, Hitler îl trimite pe Heinrich Himmler,
Reichsführer şi şef al SS, în prima sa comandă militară.
În cursul războiului, încrederea lui Hitler în oameni scăzuse.
Cu o singură excepţie: Himmler.
Ştie sigur că Himmler îi va fi mereu loial.
Himmler vrea să impresioneze şi să marcheze aniversarea lui Hitler.
Scopul lui e să recucerească Strasbourgul şi să i-l dăruiască
lui Hitler, la aniversarea a 12 ani de la luarea puterii, pe 30 ianuarie.
Fiind capitala Alsaciei,
Strasbourg fusese eliberat la sfârşit de noiembrie de francezii liberi.
Reuşita lui Himmler
ar fi o lovitură grea pentru alianţa franceză şi americană.
La 40 km nord-est de Strasbourg, lângă satul Hatten,
soldatul Schmidt aleargă spre frontul american.
Deodată, noaptea devine albă.
Schmidt e lovit.
Spatele îi arde, se rostogoleşte în zăpadă ca să se răcorească.
Cred că s-a speriat de moarte.
E rănit în mai multe locuri. E zdrenţuit şi sfâşiat.
Rănile sunt date de grenade cu fosfor şi mortiere
trase de apărătorii SUA spre inamicul din spatele lui.
Încă fumegând, se îndreaptă spre un buncăr,
pentru a se alătura apărării.
La Cazemata 9, Schmidt ajunge la o secţiune din faimoasa Linie Maginot.
Linia Maginot e o linie fortificată ridicată de francezi după
Primul Război Mondial, de la graniţa elveţiană până la graniţa belgiană.
Aici se află buncăre masive din beton armat.
Unele buncăre erau oraşe subterane.
Existau buncăre imense.
Iar deasupra aveau tot felul de arme de apărare.
Erau şi tuneluri între buncăre.
Betonul putea avea şi peste 3,3 m grosime.
Puteau fi bombardaţi aerian, de artilerie, dar
trupele din interior erau protejate.
Problema a fost invazia germană, din 1940. Au ocolit-o.
Germanii n-au trecut Linia Maginot.
Au evitat-o mergând prin Belgia,
unde Linia Maginot lipsea.
Forţele americane ocupă buncărele care trebuie să
apere graniţa franceză de atacatorii germani din est.
Locotenentul-major Karl Proll şi regimentul 35 Panzergrenadier
conduc atacul asupra Hatten.
Karl Proll e un fost subofiţer, angajat ulterior.
E promovat rapid datorită prestaţiei sale de comandant pe frontul de est.
Deţine unele dintre cele mai înalte decoraţii germane.
Din pădure,
diviziile Panzergrenadier traversează câmpul către cazemate.
Germanii credeau că buncărele nu au personal,
dar întâmpinau brusc o rezistenţă feroce.
Cei din faţă sunt atacaţi de mortiere, mitraliere
şi artilerie americană.
Au suferit pierderi mari în atacul frontal.
Supravieţuitorii se retrag în pădure.
Proll, veteran de pe frontul de est, ştie că trebuie să fie flexibil,
să-şi schimbe tactica şi să întoarcă.
Oamenii şi tancurile sale trebuie să ajungă între buncărele americane,
să atace Hatten direct.
Cazemata 9 este una dintre fortificaţiile care
se întind până la 1,6 km de la marginea estică a Hatten-ului.
De la un post de comandă din sat,
comandantul companiei "A", căpitanul William Corson, coordonează apărarea.
Sunt conectaţi prin linii telefonice şi prin radio.
Ajung veştile de pe front despre atacurile germane.
Corson face ce ar face orice comandant în asemenea circumstanţe,
adună cât mai multe informaţii.
Pentru asta, trebuie să ţii legătura.
Unitatea sa, din Regimentul 242 Infanterie a Diviziei 42
ajunsese recent în Europa.
Comandamentul american i-a trimis în Alsacia
pentru a termina instrucţia în ceea ce trebuia să fie un sector liniştit.
Divizia 42 are aceste puncte forte şi puncte slabe.
Slăbiciunea e lipsa experienţei şi a organizării,
poate lipsa încrederii.
Cred că forţa stă în faptul că sunt noi şi pot avea alt nivel de entuziasm
pentru luptă, care poate lipsi în unităţile înăsprite.
În urma atacurilor,
comandamentul diviziei 242 pregăteşte o apărare improvizată în sat.
Pun mine pentru a împiedica trecerea maşinilor germane.
Câmpul minat blochează drumul din faţa postului batalionului I,
de vizavi de biserică.
Deasupra câmpului minat, soldaţi cu bazooka
intră în turla bisericii.
Se alătură unui observator de artilerie, care e acolo de dimineaţă,
pentru a trage în direcţia cazematelor.
Observatorul de artilerie, pe lângă comandant,
e cel mai important om din război.
Observatorul de artilerie controlează arsenalul cel mai mare,
cel mai letal, mai ales în America,
unde artileria e o armă de temut.
La Cazemata 9, sergentul Alvin Cahoon de la compania "A"
respinsese primele valuri ale asaltului
german asupra poziţiei Plutonului 3,
ajutat de artilerie şi mortiere.
Dar, în sud, observă un progres periculos.
Tancurile şi infanteria germană trec printre cazematele 4 şi 5.
În timp ce tancurile germane înaintează, pot flanca buncărele
şi intra direct în Hatten.
Deodată, proiectile de bazooka americane străpung blindajul de sus,
din biserica satului.
E locul de observare a mişcării unităţilor germane.
Comandantul german ar fi înţeles asta,
şi s-ar fi concentrat imediat pe turla bisericii.
Germanii au ripostat şi au
distrus turnul.
Elimină echipele bazooka şi observatorul de artilerie SUA.
Americanii nu mai pot conta pe sprijinul artileriei.
Pierderile le afectează apărarea din sat.
Sub turlă, personalul de la postul de comandă al primului batalion
îşi ocupă poziţiile pentru a apăra Hatten.
Soldatul Vito Bertoldo e unul dintre gardieni.
Nu vede bine, ceea ce poate fi o problemă, dar vrea să fie acolo.
S-a oferit voluntar. A intrat greu în armată.
Iniţial, l-au refuzat. Desigur, pe parcursul războiului,
cerinţele scad, căci e nevoie de oameni,
Aşa că a intrat pe această bază, dar ca bucătar.
Lui Bertoldo nu i-a plăcut acest rol secundar.
Bertoldo a fost deja un copil-problemă pentru sergentul său.
Dacă ai un soldat pe care-l crezi o problemă sau nu prea bun,
îl pui unde face cel mai puţin rău.
După ce a ajuns în Europa, ofiţerul superior al lui Bertoldo,
căpitanul William Corson îl transferă la Hatten.
Transferul nu e o promovare. E un fel de marginalizare.
Dar Bertoldo, ca gardian, e cu un pas mai aproape de lupta cu germanii.
Bertoldo s-a lăudat amicilor săi cu faptul că,
dacă îi atacă pe germani, va fi erou.
Sunt multe poveşti ca asta. La final, tipii spun vorbe mari,
dar, când zboară gloanţele, sunt în şanţ.
Fostul bucătar pune o mitralieră în prag şi aşteaptă.
Gloanţele germane bombardează postul de comandă al batalionului.
Artileria inamică distruge sistemul de comunicaţii.
Înainte de atac, căpitanul Corson avea linii directe spre cazemate.
Acum e izolat.
Comandantul decide mereu unde să se plaseze pe câmpul de luptă.
Aşadar, unde ar trebui să se afle ?
Corson părăseşte postul de comandă.
Îşi reia legătura cu trupele din cazemate.
În timp ce artileria ezită,
oamenii lui Karl Proll atacă din nou buncărele din nord.
Cazemata 9 rezistă, dar alte poziţii americane cedează.
Mai la sud...
Jagdtiger era cel mai mare şi mai puternic blindat din acest război.
Şasiul era identic cu al tancului Royal Tiger,
doar că, în loc de turelă şi tun de 88 mm,
avea o suprastructură fixă,
cu blindaj mai gros şi cu un tun de 128 mm, mai puternic.
Folosit la atacarea şi distrugerea
tancurilor inamice, tunul de 128 mm
cântăreşte 5,5 t şi poate penetra 2 m de beton pe o rază de peste 1,6 km.
În timpul luptei din Alsacia,
trupele germane au început să intre în buncărele Liniei Maginot.
Adolf Hitler a aflat şi a spus:
← Am arma ideală. Trimite nişte Jagdtiger
şi foloseşte-le ca să arunci în aer buncărele. ”
În timp ce tancurile şi grenadierii atacau,
cazematele americane cădeau.
Căpitanul William Corson goneşte spre Cazemata 9,
sperând să restabilească comunicarea.
Când se apropie de buncăr, asupra jeep-ului se trag gloanţe.
Fug şi se refugiază într-un post gol de mortiere.
Corson hotărăşte să fugă la cazemate.
Acest incident a fost un exemplu clasic de luptă la sol.
Lucrurile simple devin anevoioase.
E blocat, nu ştie ce se întâmplă.
Comunicaţiile sunt neclare.
Cele mai simple lucruri devin extrem de dificile şi mortale.
A lăsat unuia dintre oamenii săi aflaţi la Jeep
o staţie, pentru a transmite mesaje către Batalionul 1 din Hatten.
În timp ce, la cazemate, americanii luptă pentru supravieţuire
tancurile germane şi panzergrenaderii avansează în sat.
Ar trebui să fie în partea din spate. Teoretic, da ?
Primul lucru care a mers rău:
nemţii au ajuns la acest post de comandă,
unde nu aveau ce căuta.
Din fericire, câmpul minat improvizat de lângă Regimentul 242 Infanterie,
postul de comandă al Batalionului 1, opreşte înaintarea germanilor.
Panzergrenadierul locotenentului Karl Proll merge în faţă,
pentru a îndepărta minele.
Vito Bertoldo, soldat clasa I, nu are un unghi bun
de la postul de comandă.
Decide să caute unul mai bun.
Au dus şi au instalat mitraliera în mijlocul străzii.
În văzul tuturor soldaţilor inamici,
soldatul american Vito Bertoldo deschide focul de mitralieră.
Atacă unităţile Panzer, care eliberau câmpul minat
care le blochează înaintarea.
Bertoldo îi forţează să se retragă.
El şi asistentul său ridică mitraliera şi o mută.
Bertoldo a fost instruit ca orice alt soldat pe
care un mitralior eficient îl înlocuieşte.
Deoarece, desigur, o mitralieră e ţinta inamicului.
E o armă mortală.
Lângă Hatten, căpitanul William Corson trece de focul german
şi ajunge la Cazemata 9.
Îi găseşte pe sergentul Alvin Cahoon şi pe alţi membri
ai Companiei "A" din Regimentul 242 Infanterie.
Dar nu mai au muniţie şi mulţi răniţi trebuie evacuaţi.
Până atunci, apărarea americană din sectorul
Liniei Maginot se prăbuşise deja,
dar Cazemata 9, din nord, rezistă.
Corson transmite ordinele.
" Să reziste cu orice preţ."
Încearcă să ia legătura cu emiţătorul de la Jeep, dar nu reuşeşte.
Decide să aştepte până se întunecă şi să meargă la Hatten după ajutor.
Dacă cazemata cade şi Hatten rămâne flancată spre nord,
regiunea Alsaciei şi capitala recent eliberată
Strasbourg, devin vulnerabile.
În prima parte a operaţiunii Nordwind,
comandantul suprem Dwight D. Eisenhower era gata să cedeze
teritorii, inclusiv Strasbourg.
Eisenhower atacă Germania dinspre nord,
iar regiunea Alsaciei e prea la sud. Nu considera că e ceva important,
deci, pentru Eisenhower, era mai
logic să se retragă toţi de pe front şi să se concentreze spre Berlin.
Propunerea aproape a dus la o revoltă în rândul francezilor.
Regiunea Alsaciei trecea
de la francezi la germani, de secole.
Dar cel mai important, acum, e că
francezii liberi eliberaseră Strasbourgul.
Are importanţă sentimentală şi e un simbol puternic pentru francezi.
Nu vor renunţa din nou la el.
La Hatten, infanteria şi tancurile germane lansează un nou atac
asupra sediului primului batalion.
Apărate de focuri de arme, trupele Panzergrenadier înaintează
din nou pentru a îndepărta minele
care susţin apărarea americană din acest sector.
Câmpul minat reduce deplasarea germană,
le câştigă timp.
În bătălia de la Hatten trebuie să câştigi timp pentru întăriri.
Şi ar putea fi mai bine.
Americanii sperau ca un tanc
să declanşeze o mină, să-i cadă şenila,
să fie imobilizat şi să devină un fel de blocaj.
Într-o casă de unde pot monitoriza
apropierea de centrul de comandă şi de câmpul minat,
soldatul Vito Bertoldo şi asistentul său îşi instalează mitraliera.
Asistentul face câteva lucruri.
Cel mai evident este că ajută la alimentarea mitralierei cu muniţie,
dar mai are un rol, acela de a apăra mitraliera
de trupele inamice care se apropie.
Leagă arma de o masă.
Mitralierele uşoare se montează pe trepied.
Au picioare de înfipt în pământ.
Legând-o de masă, o putea menţine stabilă şi,
putea trage mai precis.
Bertoldo deschide focul cu mitraliera de pe masă.
Încă o dată, ferocitatea sa obligă trupele germane să se retragă.
De data asta, tancul inamic ocheşte poziţia lui Bertoldo.
Şi, de la 70 de metri, trage direct spre fereastra lui.
Proiectilul trece prin cameră.
Prin praful care îi înconjoară, soldatul Vito Bertoldo şi
asistentul său sunt împinşi pe spate, dar, în mod uimitor, rămân teferi.
Are noroc, fiindcă tancul trage cu proiectile care străpung blindajul.
Nu e plăcut când un obuz îţi intră în cameră.
Comoţia este teribilă.
Dar nu e la fel de mortal ca un proiectil puternic exploziv.
Bertoldo se târăşte înapoi la masă.
Tancul e încă dincolo de câmpul minat.
Când ajunge la mitralieră, începe să tragă din nou.
Să tragi cu mitraliera într-un tanc e nebunie curată.
Nu vei penetra tancul. Îţi vei da de gol poziţia.
Un comandant de tanc german iese prin trapă pentru a se uita mai bine.
Bertoldo ia o puşcă.
De la 70 m, trage şi îl ucide pe ofiţerul german.
Bertoldo continuă să apere câmpul minat
pentru a ţine la distanţă blindatul.
Cum se va desfăşura lupta ? Încă nu ştim.
Multe vor depinde de ce se va întâmpla în continuare cu Bertoldo,
dacă va putea opri vreun atac german înspre
Hatten şi dacă vor veni întăriri
într-un timp rezonabil.
Între timp, la Cazemata 9,
căpitanul Corson aşteaptă întunericul ca să se întoarcă la Hatten.
Se apropie de o deschizătură,
pentru a observa atacul germanilor şi a evalua cazematele din apropiere.
Spera ca, odată ajuns în sat,
să poată chema artileria, să trimită muniţie şi
să reducă presiunea asupra cazematei.
Pe neaşteptate, o explozie îl aruncă în aer pe Corson.
La apusul soarelui, panzergrenaderii germani se apropie de Cazemata 9.
Trupele infanteriei de elită a locotenentului-major Karl Proll
acoperă cu arme distanţa dintre tancuri şi alte blindate
şi reacţionează rapid pe măsură ce bătălia evoluează.
Blindatul e rareori eficient în lupta directă cu buncărele.
Mult mai potrivite erau infanteria blindată sau grenadierii,
deoarece, atunci când luptau pe verticală, recunoşteau mai bine
punctele slabe ale defensivei şi protejau tancurile pe flancuri.
Căpitanul fiind rănit, sergentul Alvin Cahoon are de luat o decizie.
Intensitatea focului german creşte.
Afară, soldaţii rămân fără muniţie şi răniţii se adună,
Cahoon le ordonă să se întoarcă la adăpostul relativ al buncărului.
Considerăm impenetrabile buncărele şi cazematele
din al Doilea Război Mondial.
Cred că e important să ne
reamintim că e vorba de grupuri de bărbaţi speriaţi.
Viziunea lor asupra lumii e
limitată la micile lor deschizături.
În întuneric, Cahoon şi oamenii lui aud zgomotele din jur
şi de pe acoperişul buncărului.
Prinşi în cazemată,
ascultă cum inginerii germani introduc explozibil în ventilaţie.
De când au fost construite, în anii '30
şi până au fost folosite în 1945,
armata germană folosise o mare parte din oţel,
pentru Zidul Atlanticului, de-a lungul coastei Normandiei.
Astfel, au devenit vulnerabili în faţa atacurilor din alte direcţii.
În unele buncăre, ventilarea ar putea fi călcâiul lui Ahile.
Cahoon nu are cum să riposteze.
Dacă explozivii sunt detonaţi, nu vor supravieţui.
A rămas fără muniţie, nu a luat legătura cu unităţi mai mari
care ar veni să-l ajute. Nu-şi poate scoate oamenii de acolo.
Se consultă cu căpitanul William Corson, rănit, dar în viaţă.
Germanii sunt peste tot, iar el crede că nu are rost
să moară acolo şi să distrugă vieţile oamenilor lui.
Decide să se predea.
Corson e de acord.
Cahoon strigă spre germanii de pe acoperiş.
Ultimii din compania "A" ies din Cazemata 9,
împreună cu răniţii şi comandantul.
Fiind ultimii apărători ai Liniei Maginot, din sector,
sunt luaţi prizonieri de război.
Rezistenţa americană fiind eliminată din sat,
germanii pot pătrunde fără opoziţie în Hatten.
În noaptea de 9 ianuarie 1945, în nord-estul Franţei,
noua rezistenţă din regiune
devine satul Hatten.
După căderea Cazematei 9, posturile de comandă ale batalioanelor 1 şi 2,
Regimentul 242 Infanterie, menţin frontul în partea de est a oraşului.
Dar au nevoie de întăriri.
Când germanii au lansat un atac local, americanii au reacţionat,
au revenit cu mai multe arme, mai mulţi oameni.
E un atac simplu, fără ambiguităţi.
Ne întoarcem, cucerim oraşul şi schimbăm situaţia.
Între timp, Batalion I îşi mută postul de comandă,
departe de biserică, într-o poziţie mai sigură.
Soldatul Vito Bertoldo se oferă să rămână de pază toată noaptea,
pentru a păzi această deplasare.
De ce face asta ?
Mă îndoiesc că o face pentru că vrea să moară.
Dar cred că e pregătit să accepte moartea, dacă e nevoie.
E un lucru uimitor de avut în vedere.
Imediat după răsărit,
germanii sunt primii şi lansează un atac, înaintea americanilor.
Germanii sunt nerăbdători să-i alunge
pe americani din Hatten şi să avanseze spre Strasbourg.
Are o valoare simbolică foarte mare.
Capitala Alsaciei ar trebui să rămână germană,
aşa gândesc naziştii.
Sosesc întăririle americane şi blochează avansul germanilor,
dar nu răzbat pentru eliberarea lui Bertoldo şi a posturilor.
Ziua trece, iar Bertoldo rămâne pe poziţie, în faţa câmpului minat.
Trupele germane încearcă să scoată minele
care blochează drumul şi opresc tancurile.
Bertoldo foloseşte rafale de mitralieră ca să-i alunge.
Soldaţii germani se împrăştie, iar tancul se retrage.
Bertoldo şi secundul său încarcă şi aşteaptă următorul asalt.
Bertoldo şi amicul lui scriu cu cretă pe pereţi
pentru a ţine evidenţa pagubelor pe care cred că
le-au provocat,
mai trece timpul, îi ajută să aibă mintea limpede.
Dintr-o dată, liniştea se risipeşte
şi camera se dărâmă. Suflul îl doboară pe Bertoldo.
După explozie, s-a târât să-şi ajute asistentul
deşi era şi el rănit.
Amicul lui e grav rănit.
L-a bandajat şi l-a scos de acolo.
A fost foarte greu.
Asistentul e acum în siguranţă, iar praful se aşează,
şi Bertoldo priveşte afară unde vede ţeava unui tanc
trecând pe un drum lăturalnic.
Înainte să acţioneze, tancul ia foc.
O echipă de bazooka americană de la etajul doi dă o lovitură directă.
Arzând, Panzer-ul intră în marşarier.
Bertoldo deschide focul.
Ceea ce face are şi o latură mânioasă.
E timpul să se răzbune, pentru ce i-au făcut prietenului său.
Lupta e personală pentru Bertoldo.
Îi crede răspunzători pentru rănile artileristului secund,
soldatul Vito Bertoldo atacă soldaţii germani care fug din
tancul în flăcări.
La ora 23:00, pe 10 ianuarie,
sosesc ordinele ca regimentul 242 de Infanterie să se
retragă din Hatten în siguranţa unui sat din vest.
Batalioanele epuizate au rezistat
de când atacul a început în dimineaţa zilei de dinainte.
Se întorc în grupuri mici.
O persoană acoperă o alta,
trec prin clădiri, merg prin umbre.
Totuşi, fuga e posibilă.
Pentru a crea confuzie,
unităţile de rezervă luptă în acelaşi timp.
Bertoldo, acum fără asistent,
se oferă din nou să acopere trupele care se retrag.
Întrebarea pentru cei ce acoperă o retragere e:
← Când vine momentul, voi putea şi eu să scap ? ”
Soldaţii germani ajung la comandamentul batalionului
şi înaintează pe sub focul lui Bertoldo.
Din această poziţie, nu poate trage cu mitraliera.
În schimb, ia nişte grenade cu fosfor.
Armele care conţin fosfor
sunt folosite adesea pentru a crea fum, pentru a ascunde ceva.
Când fosforul intră în contact
cu oxigenul din aer, se aprinde spontan
şi arde la peste 760 C, producând fum gros.
Grenadele cu fosfor şi gloanţele de artilerie
pot fi folosite şi ca focoase, pentru a incendia ţinte.
Adesea oamenii sunt prinşi în foc.
E o armă terifiantă, fiindcă nu trebuie mult pentru a produce pagube.
Grenada cu fosfor alb are o rază destul de mare,
vreo 20 de metri în care cioburile ar putea să vină peste
tine şi să înceapă să-ţi ardă pielea.
Iar dacă apa stinge flăcările,
fosforul se reaprinde la evaporare.
Soldaţii se împrăştie după focul tras de Bertoldo.
Trebuie să elimine opoziţia americană,
care încă le opreşte înaintarea.
Încă o dată, Bertoldo e doborât.
E posibil ca, pe partea germană,
cineva să îndrepte tancul spre locul în care se află el.
Mai ales după ce a folosit grenadele cu fosfor,
ceea ce a făcut ca prinderea făptaşului să fie şi mai urgentă.
Un tanc german ţinteşte fereastra.
Comoţia, din nou, trebuie să fi fost grozavă.
Nu ştiu cum e la nivel auditiv,
dar nu putea face nimic bun pentru urechile şi auzul lui.
Dar, desigur, mai curând, i-a distrus ochelarii.
Şi i-a defectat mitraliera.
Bertoldo refuză să cedeze.
Trece la puşcă şi ţinteşte iar soldaţii germani de pe stradă.
Bertoldo a luptat din toate puterile.
A avut o gândire inovatoare.
A avut destul curaj.
În final, după ce a apărat două zile câmpul minat,
lui Bertoldo i se cere să se retragă.
Bertoldo şi membrii Regimentului 242 Infanterie
îi împiedică pe germani să ocupe Hatten.
Lupta din sat continuă încă zece zile.
Întârzierea zădărniceşte recucerirea Strasbourgului.
Luptele din ianuarie 1945 au fost crâncene.
Se duceau lupte îndârjite pe străzi, din casă în casă.
Nu e distructiv doar pentru populaţie,
ci şi pentru frumoasele oraşe.
Unele sunt complet distruse.
Himmler eşuează şi nu poate duce Strasbourgul Fuhrerului pentru
a sărbători a 12-a aniversare a celui de-al Treilea Reich.
Asta nu-l împiedică pe Hitler să-l promoveze din nou pe Himmler
la comanda grupului de armată Weichsel de pe frontul de est.
Himmler dă curs carierei militare,
în ciuda faptului că prima sa misiune a eşuat lamentabil.
Căpitanul William Corson, sergentul Alvin Cahoon,
soldatul fruntaş Glenn Schmidt şi ceilalţi americani
capturaţi la Cazemata 9, au fost trimişi în lagăre de prizonieri.
Batalionul 1 al regimentului 242 este decorat pentru tenacitatea
cu care au apărat Hatten,
în recunoaşterea pierderilor a 500 de oameni şi ofiţeri,
aproape 70% din forţa batalionului de începători.
Locotenentul-major Karl Proll atacă Hattenului până pe 19 ianuarie.
Şi al său Batalion I e distrus, cu doar 100 de supravieţuitori.
Pentru misiune primeşte Crucea de Fier cu frunze de stejar,
iar în raport scrie că a respins 35 de atacuri americane.
Onorurile sunt anunţate înainte de sfârşitul lui ianuarie.
Pot fi mai multe motive.
În primul rând, se putea spune că rezultatele au fost remarcabile,
că ar trebuit premiat cu o decoraţie atât de înaltă.
Sau, destul de des, dimpotrivă.
Germanii vor doar să ascundă o înfrângere reală,
dar să acorde cuiva o medalie mai mare, să pară o înfrângere eroică.
Soldatul Vito Bertoldo câştigă cea mai înaltă distincţie,
Medalia de Onoare a Congresului pentru tenacitate şi curaj.
Comandantul său, căpitanul William Corson,
află de premiu din ziare, când revine în ţară.
Bucătarul său se dovedise un soldat formidabil.
Cred că l-a dat peste cap. ←Cum de l-am înţeles greşit ?”
Operaţiunile Wacht am Rhein şi Nordwind continuă până în 1945,
dar nu oferă lovitura decisivă la care sperase Hitler.
În schimb, sunt forţaţi să se întoarcă la graniţă pentru
pregătiri, ca să-i facă pe Aliaţi să plătească pătrunderea pe partea lor.
Războiul din Europa va continua încă trei luni şi jumătate.
Subtitrarea: Condrea Elizaveta