När en amerikansk menig täckte kamraternas reträtt-
kastade en explosion omkull honom-
och förstörde kulsprutan och hans glasögon.
Han hämtade ett gevär och fortsatte försvara.
Sjätte juni 1944-
landsteg de allierade i Normandie-
för att öppna västfronten.
Men nazifanatiker fortsatte kämpa för sin överlevnad.
D-Dagen var tuff.
De behövde fortfarande vinna kriget.
HITLER'S LAST STAND
Den nionde januari 1945. Alsace-provinsen i Frankrike.
Glenn Schmidt rusade genom snön-
med ett Browning-gevär i handen.
Tyskarna angrep hans patrull utanför staden Hatten.
Schmidts gevär låste sig. Han blev skjuten.
Hjälmen flög av och hans ansikte var blodigt.
Han var den enda som överlevde.
Schmidts patrull hade en extrem otur.
De gjorde nåt rutinmässigt och råkade vara därute-
precis när tyskarna skulle inleda sina anfall.
Schmidt var tvungen att meddela ett befäl.
Han hade förstahandsinformation.
Schmidt hade tur som kom därifrån-
oskadd till skillnad från andra.
Tyskarna var mitt uppe i Ardenneroffensiven.
Medan Wacht Am Rhein tappade fart-
ville Hitler attackera en svagare del av fronten.
Då skulle amerikanernas och britternas uppmärksamhet-
förflyttas från striderna i norr.
För operationen utsåg Hitler Heinrich Himmler-
Reichsführer och SS-chef till sin militära befälhavare.
Det fanns få personer som Hitler litade på.
Men det fanns ett undantag. Himmler.
Han visste att Himmler alltid var lojal.
Himmler ville fira Hitlers årsdag som Führer.
Himmler ville ge Strasbourg till Hitler-
för tolvårsdagen av makt- övertagandet den 30 januari.
Som huvudstad i Alsace-
befriades Strasbourg i november av franska trupper.
Himmlers framgångar...
...vore illa för USA:s och Frankrikes allians.
Fyra mil nordost om Strasbourg, utanför Hatten-
skyndade Schmidt mot den amerikanska linjen.
Plötsligt lystes natten upp av ett vitt ljus.
Schmidt träffades.
Det sved i ryggen och han kylde ner sig i snön.
Han måste ha varit livrädd.
Han var skadad. Han var söndersliten.
Han träffades av fosfor- granater och granater-
som USA:s försvarare avfyrat mot tyskarna.
Han pyrde fortfarande och stapplade mot en bunker-
för att ansluta sig till försvaret.
Schmidt kom fram till Maginotlinjen.
Det var en linje som byggdes efter första världskriget-
från schweiziska gränsen till belgiska gränsen.
Den innehöll enorma armerade betongbunkrar.
Vissa var underjordiska städer.
Det var personalbunkrar.
Det satt vapen ovanpå bunkrarna.
Det fanns tunnlar mellan bunkrarna.
Betongen var över tre meter tjock.
De kunde bombarderas av flygbomber och artilleri.
Men trupperna i dem var skyddade.
När Tyskland invaderade 1940 åkte de bara runt den.
Tyskarna kom aldrig igenom Maginotlinjen.
De undvek den och gick in i Belgien-
där Maginotlinjen inte fanns.
USA:s styrkor ockuperade bunkrarna-
och skyddade gränsen mot tyska anfall från öster.
Karl Proll och 35:e Panzergrenadierna-
ledde anfallet mot Hatten.
Karl Proll var en före detta underofficer.
Han befordrades snabbt tack vare sin insats på östfronten.
Han hade fått några av de högsta tyska utmärkelserna.
Från skogen-
korsade Panzergrenadierna ett stort fält mot bunkrarna.
Tyskarna trodde bunkrarna var obemannade.
Plötsligt stötte de på hårt motstånd.
De besköts av amerikanska granatkastare-
kulsprutor och artilleri.
De led stora förluster i anfallet.
De överlevande gick in bland träden.
Proll behövde vara flexibel-
och byta taktik.
De behövde hitta en väg mellan bunkrarna-
och attackera Hatten direkt.
Bunker nio var en av flera befästningar-
som sträckte sig 1,5 km från Hattens östra del.
Från en kommandocentral i byn-
koordinerade befälhavare William Corson försvaret.
De hade telefon och radio.
De fick höra om de tyska attackerna.
Corson gjorde som befälhavare gör.
Han samlade in relevant information.
För att göra det måste man hålla kontakten.
242:a infanteriregementet i 42:a divisionen-
hade nyligen anlänt till Europa.
De skickades till Alsace-
för att avsluta träningen på en lugn plats.
42:a divisionen hade styrkor och svagheter.
De led brist på erfarenhet och organisation.
Och brist på självförtroende.
Men de var nya och kanske hade en entusiasm-
som inte fanns i de erfarna enheterna.
Som svar på attackerna-
förberedde staben för 242:a försvaret i byn.
De lade ut minor för att hindra tyska fordon.
Minfälten blockerade vägen framför kommandocentralen-
mittemot kyrkan.
Ovanför stod soldater med bazookas-
i kyrktornet.
De sällade sig till en amerikansk eldledare-
som stöttade bunkrarna.
Förutom befälhavaren var eldledaren-
viktigast i striderna i andra världskriget.
Eldledaren reglerade elden.
Den dödligaste eldkraften. Särskilt bland amerikanerna-
där artilleriet var ett skrämmande vapen.
Vid Bunker nio hade Alvin Cahoon-
slagit tillbaka mot det tyska anfallet-
mot tredje plutonen-
med hjälp av artilleri och granater.
Men i söder såg han en farlig utveckling.
Tyska stridsvagnar tog sig in mellan bunker 4 och 5.
De tyska stridsvagnarna kunde flankera bunkrarna-
och åka rakt in i Hatten.
De besköts av amerikanska bazookakulor-
från byns kyrka.
Där såg man tyska enheter i rörelse.
Den tyske befälhavaren upptäckte det-
och fokuserade på kyrktornet.
Tyskarna besvarade elden.
och förstörde tornet.
Bazookateamen och eld- ledaren stupade.
Amerikanerna hade nu ingen eldledare.
Förlusterna försvagade försvaret.
Första bataljonen intog sina positioner-
för att aktivt försvara Hatten.
Vito Bertoldo var en av vakterna.
Han hade dålig syn, men han ville vara där.
Han anmälde sig. Han kämpade för att få ta tjänst.
Först avvisade de honom. Men under krigets gång-
blev kraven lägre och de behövde mer folk.
Han kom in på det sättet, men han blev kock.
Bertoldo trivdes inte i sin biroll.
Bertoldo hade redan varit ett problembarn för sin sergeant.
Har man en soldat som är ett problem-
placerar man honom där han gör minst skada.
När Bertoldo kom till Europa flyttade hans överordnade-
William Corson honom till Hatten.
Det var ingen befordran. Han fick en bisyssla.
Bertoldo kom närmare striderna.
Bertoldo hade skrutit för sina kompisar om-
att han skulle bli hjälte.
Många liknande historier slutar med-
att det var mycket snack.
Men när kulorna ven låg han i ett dike.
Han satte upp en kulspruta och väntade.
Tyska granater pepprade kommandocentralen.
Fiendens artilleri slog ut kommunikationssystemet.
Innan anfallet hade Corson kontakt med bunkrarna.
Nu hade han förlorat den.
Befälhavaren måste vara på slagfältet.
Var var det lämpligt att han var?
Corson lämnade kommandocentralen.
Han ville ansluta sig till trupperna i bunkrarna.
USA:s artilleri vacklade-
och Karl Prolls män anföll bunkrarna igen.
Bunker nio slog tillbaka, men andra positioner gav vika.
Längre söderut...
Jagdtiger var ett enormt pansarfordon.
Chassit var likadant som det på Royal Tiger.
Men istället för ett torn med en 88 mm-kanon-
hade det en fast överbyggnad-
och en kraftfull 128 mm-kanon.
Den attackerade stridsvagnar.
128 mm-kanonen vägde 5,5 ton-
-och kunde penetrera betong på 1,5 kilometers avstånd.
Under striderna i Alsace-
tog sig tyskarna in i Maginotlinjens bunkrar.
Adolf Hitler hörde om det och sa:
"Jag har det perfekta vapnet. Skicka dit Jagdtigers"-
"och låt dem skjuta på bunkrarna."
Stridsvagnar anföll längs linjen-
och de amerikanska bunkrarna föll.
William Corson skyndade till bunker nio-
i hopp om att återupprätta kommunikationen.
När han närmade sig blev jeepen beskjuten.
De hoppade ut och tog skydd på en granatkastarplats.
Corson bestämde sig för att springa mot bunkern.
Det var ett klassiskt exempel på nåt man ser i markstrider.
Enkla saker blir svåra.
Han visste inte vad som hände.
Kommunikationen var dålig.
Enkla saker blev svåra och dödliga.
Han lämnade en walkie-talkie vid jeepen-
för att skicka meddelanden till första bataljonen i Hatten.
Amerikanerna kämpade för sina liv vid bunkrarna-
och tyskarna trängde allt längre in i byn.
Det här hände i bakre delen. Tekniskt sett.
Nåt gick snett.
Plötsligt var tyskarna på kommandocentralen.
En plats de inte skulle vara på.
Minfältet utanför 242:a infanteriregementet-
vid kommandocentralen, stoppade tyskarna.
Karl Prolls Panzergrenadiers flyttade på sig-
för att rensa bort minorna.
Vito Bertoldo hade inte fri sikt-
från kommandocentralens dörr.
Han bestämde sig för att hitta en bättre vinkel.
De tog ut kulsprutan på gatan och satte upp den.
Med fienden i sikte-
öppnade Vito Bertoldo eld med ett maskingevär.
Han sköt på tyskarna som rensade ett minfält-
som hindrade deras framryckning.
Bertoldo tvingade dem att retirera.
Han och hans assistent flyttade på sig.
Bertoldo hade lärt sig-
att en effektiv kulspruteskytt flyttar på sig.
En kulspruta är ju fiendens mål.
Det är ett dödligt vapen.
Utanför Hatten slog William Corson emot tyskarnas eld-
och anlände till bunker nio.
Han hittade Alvin Cahoon och andra i A-kompaniet-
i 242:a infanteriregementet.
De hade ont om ammunition och folk behövde evakueras.
Det mesta av det amerikanska försvaret-
längs Maginotlinjen hade kollapsat.
Men bunker nio i norr fortsatte att hålla stånd.
Corson vidarebefordrade regementets order.
"Fortsätt hålla stånd till varje pris."
Han fick inte tag i sin underordnade vid jeepen.
Han tänkte ta sig till Hatten för att få hjälp.
Om bunkern föll och Hatten anfölls norrifrån-
skulle Alsace och den befriade huvudstaden-
Strasbourg vara sårbar.
I början av operationen-
ville Dwight D. Eisenhower ge upp territorium här.
Inklusive Strasbourg.
Eisenhower ville anfalla Tyskland norrifrån.
Alsace låg för långt söderut. Han tycker inte det var viktigt.
Eisenhower ville dra sig ur-
den fronten och fokusera på att skynda till Berlin.
Det orsakade nästan myteri bland fransmännen.
Alsace hade pendlat fram och tillbaka-
mellan fransmän och tyskar i århundraden.
Det som var viktigt med den här perioden var att-
fransmännen hade befriat Strasbourg.
Det var en viktig symbol för fransmännen.
Och de tänkte inte släppa den igen.
I Hatten anföll tyskarna igen-
mot första bataljonens högkvarter.
Panzergrenadiers tog sig fram-
för att rensa minfältet-
som var amerikanernas försvar.
Minfältet begränsade tyskarna.
De köpte tid.
De ville hinna få förstärkning.
Och det kunde bli bättre.
Amerikanerna hoppades att en stridsvagn kom in-
körde på en mina och immobiliserades.
Det blev en fin vägspärr.
I ett hus där de såg framryckningen-
vid kommandocentralen och minfältet-
satte Vito Bertoldo och assistenten upp kulsprutan.
Assistenten gör flera saker.
Han matar in ammunitionen i kulsprutan.
Men han ska även skydda kulsprutan-
mot fiendetrupper.
De fäste vapnet vid ett bord.
En lätt kulspruta brukar stå på ett stativ-
med små fötter som stoppas ner i marken.
Han spände fast den vid bordet-
så han kunde skjuta bättre.
Bertoldo öppnade eld med sitt maskingevär.
Ännu en gång tvingades tyskarna retirera.
Men den här gången hittade fienden Bertoldo.
De sköt på fönstret på 69 meters håll.
Ammunitionen haglade genom rummet.
Vito Bertoldo och hans assistent-
kastades bakåt, men var oskadda.
Han hade tur för stridsvagnen sköt.
Det är inte trevligt när ett skal kommer in.
Man får hjärnskakning.
Men den är inte lika dödlig som en högexplosiv kula.
Bertoldo kröp tillbaka till bordet.
Stridsvagnen stod bortom minfältet-
när han tog kulsprutan och öppnade eld igen.
Att skjuta mot en stridsvagn var lite galet.
Den kan inte penetreras. Man avslöjar sin position.
En tysk tittade ut för att kunna se bättre.
Bertoldo tog ett gevär.
På 70 meters håll sköt han och dödade tysken.
Bertoldo fortsatte att försvara minfältet-
för att hålla stånd mot tyskarna.
Det var oklart hur det skulle sluta.
Mycket hängde på vad som hände med Bertoldo.
Skulle han lyckas stoppa tyskarna-
och skulle förstärkningarna komma-
inom en rimlig tid.
Vid bunker nio-
ville William Corson ta sig in i Hatten.
Han observerade tyskarnas anfall-
och bedömde bunkrarnas status.
När han kom tillbaka och hade tillgång till en radio-
tillkallade han artilleriet och skickade ammunition-
för att stötta bunkrarna.
Plötsligt besköts tornet och Corson kastades ut.
Tyskarna närmade sig bunker nio.
Som elitinfanterienhet stöttade Karl Prolls trupper-
stridsvagnarna och andra pansarfordon med vapen.
De reagerade snabbt under stridens gång.
Pansar är sällan effektivt mot bunkrar.
Panzargrenadiers är bättre lämpade.
När de stred utan pansar kunde de hitta svagheter-
och skydda stridsvagnar på flankerna.
Corson var skadad så Alvin Cahoon fick fatta beslut.
Tyskarnas eld intensifierades.
Ammunitionen började ta slut och många var skadade.
Cahoon sa åt dem att gå till bunkrarna.
Vi ser andra världskrigets bunkrar-
som ogenomträngliga befästningar.
Men det är viktigt att-
minnas att det var rädda män i dem.
Deras syn på världen var väldigt begränsad-
till de små öppningarna.
Cahoon och hans män hörde ljud runtomkring sig-
och på bunkerns tak.
De var fast i bunkern-
och hörde sprängmedel som stoppades ner.
Mellan tiden de byggdes på 1930-talet-
och under striderna 1945-
hade den tyska armén tagit bort mycket stål-
som skulle sättas på Atlantvallen vid Normandie.
De blev sårbara för attacker från ovanliga håll.
Ventilationstrummorna i bunkrarna var en akilleshäl.
Cahoon kunde inte slå tillbaka.
De skulle inte överleva om sprängmedlen detonerade.
Han kunde inte kontakta enheter-
som kunde hjälpa honom. Han fick inte ut sina män.
Han frågade William Corson, som var skadad men vid liv.
Tyskarna var överallt och det var onödigt-
att han och hans män skulle dö.
Han beslutade sig för att ge upp.
Corson höll med.
Cahoon ropade till tyskarna.
"A-kompaniet" gick ut ur bunker nio-
med sårade kamrater och befälhavaren.
Som Maginotlinjens sista försvarare-
blev de krigsfångar.
Det amerikanska försvaret hade eliminerats-
och tyskarna kunde ta sig in i Hatten utan motstånd.
Natten den 9 januari 1945 i nordöstra Frankrike-
blev Hatten USA:s nya motståndslinje.
Efter bunker nios fall höll-
242:a infanteriregementet stånd.
Men de behövde förstärkning.
Tyskarna attackerade och amerikanerna reagerade.
De kom tillbaka med mer eldkraft och mer folk.
Det var okomplicerat och entydigt.
De skulle inta stan och vända på situationen.
1:a bataljonen flyttade kommandocentralen-
från kyrkan till ett säkrare läge.
Vito Bertoldo anmälde sig frivilligt till vakttjänst-
under natten för att täcka flytten.
Varför gjorde han det?
Jag tvivlar på att han hade dödslängtan.
Han hade nog gärna dött om det krävdes.
Det är en fantastisk tanke.
Strax efter gryningen var tyskarna först ut-
och inledde en egen attack innan amerikanerna.
Tyskarna ville driva ut amerikanerna ur Hatten-
och fortsätta mot Strasbourg.
Den hade ett högt symbolvärde.
Huvudstaden Alsace skulle förbli tysk.
Det var så nazisterna tänkte.
Amerikanerna blockerade tyskarnas framryckning-
men kunde inte hjälpa Bertoldo i Hatten.
Bertoldo stod kvar framför minfältet.
Tyska trupper försökte rensa minorna-
som blockerade vägen och stridsvagnarna.
Bertoldo sköt på dem med kulsprutan.
Tyskarna skingrades och stridsvagnen backade.
Bertoldo och assistenten inväntade nästa attack.
Bertoldo och kompisen skrev på väggen:
för att hålla koll på skadorna de hade orsakat.
Det fick tiden att gå.
Det hjälpte nog dem att tänka klart.
Plötsligt bröts lugnet-
och rummet förstördes. Bertoldo kastades omkull.
Han kröp för att hjälpa sin skytt-
trots att han själv var skadad.
Hans kompis var svårt skadad.
Han lappade ihop honom och fick ut honom.
Det måste ha varit svårt.
När assistenten var utom fara och dammet hade lagt sig-
tittade Bertoldo ut-
och såg en stridsvagn på en sidoväg.
Innan han hann agera började stridsvagnen brinna.
Ett amerikanskt bazookateam träffade den.
Den brinnande Panzern la i backen.
Bertoldo öppnade eld med maskingeväret.
Det finns en ilska i det han gjorde.
De hade skadat hans kompis.
Striden blev personlig för Bertoldo.
Han klandrade dem för assistens skador.
Vito Bertoldo riktade in sig på tyska soldater-
som sprang från stridsvagnen.
Klockan 23.00 den tionde januari...
...beordrades 242:a infanteriregementet-
att retirera från Hatten till en annan by västerut.
Bataljonerna hade hållit stånd-
sen attacken började dagen innan.
De kom tillbaka i små grupper.
De täckte varann i byggnaderna-
och gick genom skuggorna.
De var tvugna att försöka fly.
För att öka förvirringen-
stred ersättningsförband på samma gång.
Bertoldo, som var utan sin assistent-
erbjöd sig att täcka de retirerande trupperna.
Täcker man en reträtt undrar man...
Kommer jag att undkomma?
Tyskarna tog sig till kommandocentralen-
och förbi Bertoldos skottlinje.
Han kunde inte skjuta med masikingevär härifrån.
Han sträckte sig efter några fosforgranater.
Vapen som innehåller fosfor-
används ofta som rökridåer för att dölja saker.
När fosfor kommer i kontakt med syre i luften-
antänds det och börjar brinna vid temperaturer-
över 800 grader Celsius och bildar en tjock rök.
Fosforgranater kan också användas-
som brandbomb och sätta eld på mål.
Människor fastnar ofta i lågorna.
Det kan lätt orsaka skada.
Den vita fosforgranaten har en hyfsad radie på-
20 meter där skärvorna kan träffa en-
och bränna igenom huden.
Vatten släcker elden-
men fosfor antänds igen när det avdunstar.
Soldater flydde från salvorna.
Tyskarna måste eliminera USA:s motstånd.
Det sinkade dem fortfarande.
Bertoldo kastades omkull igen.
På tyskarnas sida-
kanske nån riktade elden mot honom.
Speciellt när fosforgranaterna dök upp.
Det blev bråttom att få tag i honom.
En tysk stridsvagn siktade mot hans fönster.
Han måste ha fått hjärnskakning.
Jag vet inte hur det lät-
men det kan inte ha varit bra för hans öron och hörsel.
Och hans glasögon förstördes.
Och hans kulspruta var obrukbar.
Bertoldo vägrade att ge upp.
Han tog ett gevär och fortsatte skjuta mot tyskarna.
Bertoldo kämpade verkligen.
Han tänkte innovativt.
Han var väldigt modig.
Efter att ha försvarat minfältet i två dagar-
beordrades Bertoldo att dra sig tillbaka.
Bertoldo och medlemmar av 242:a infanteriregementet-
hindrade tyskarna från att ta sig in i Hatten.
Det hårda slaget i byn fortsatte i tio dagar till.
Återerövringen av Strasbourg stoppades.
Striderna i januari 1945 var brutala.
Det var bittra strider gata för gata.
Det var inte bara destruktivt för befolkningen-
utan för infrastrukturen i de vackra städerna.
Vissa av dem var helt förstörda.
Himmlers lyckades inte leverera Strasbourg-
för att fira tredje rikets tolvårsdag.
Men Hitler befordrade Himmler.
Han blev befälhavare för Weichsel på östfronten.
Så Himmler fortsatte sin militära karriär-
trots att han misslyckades med sitt första jobb.
William Corson, sergeant Alvin Cahoon-
Glenn Schmidt och alla som tillfångatogs-
vid bunker nio hamnade i fångläger.
1:a bataljonen i 242:a fick en utmärkelse-
för att de försvarat Hatten-
för att hylla de 500 som dog.
Nästan 70 procent av den nya bataljonens styrka.
Karl Proll fortsatte anfallet till den 19 januari.
Hans bataljon hade bara 100 överlevande.
Han fick Järnkorset med eklöv för operationen.
Han höll stånd mot 35 amerikanska attacker.
Han fick utmärkelsen innan slutet av januari.
Det kan ha berott på olika saker.
Att hans prestation var så enastående-
att han måste tilldelas en högre utmärkelse.
Ofta kunde det vara tvärtom.
Att tyskarna ville dölja ett nederlag.
De gav nån medalj för att ge sken av en heroisk förlust.
Vito Bertoldo fick den högsta utmärkelsen.
Kongressens guldmedalj för sitt ihärdighet och mod.
William Corson fick höra om utmärkelsen-
i tidningarna när han återvände.
Hans kock hade visat sig vara en formidabel soldat.
Han måste ha tänkt: "Hur kunde jag ha så fel?"
Hitlers operationer fortsatte till januari 1945.
Men de lyckades inte avgöra kriget.
De fick retirera till tyska gränsen för att förbereda sig-
-för att se till att de allierade fick betala.
Kriget i Europa pågick i 3,5 månader till.
Text: Linda Hellner