EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
CLAUDIA OG DEN TRISTE AVSKJEDEN
Noen er besatt av kaffe.
De trenger Aeropress, en halv centimeter skum
eller bønner som har blitt fordøyd av en ozelot eller noe.
Men Mimi bryr seg bare om te.
Det er noe av det beste hun vet. Og hun er min favorittperson,
så jeg lærer å lage det til henne, på den tradisjonelle japanske måten.
Men som med mange tradisjonelle ting,
ser det enkelt ut, men er ganske komplisert,
akkurat som Mimi selv.
På nytt.
Hva? Den ble perfekt.
Du varmet ikke koppen først.
Er den kald?
Det spiller ingen rolle. Det er viktig å gjøre det.
Viktig å vise gjesten at du hedrer dem.
Varm, fersk.
Det smaker helt likt.
Nam! Perfekt.
Det handler ikke om perfekt smak, Claudia.
Man skal gjøre det korrekt.
Mimi fikk slag i fjor.
Hun glemmer ord i setninger og virker forvirret noen ganger,
men hun glemmer aldri å varme koppen.
Likevel er hun den minst dømmende personen i familien.
…at seminaret…
Her kommer den verste.
…en workshop for å lære IDE for AR.
Hei, Mimi. Hei, Claudia.
Typisk av søsteren min å forstyrre min tid med Mimi.
Utypisk?
At Ashley Wyeth, tidenes kuleste jente, fortsatt hang med henne.
Vi går opp og konsentrerer oss om Python.
Programmeringsspråket. Ikke slangen.
Ok. Oppe.
Og snart kommer Claudia med spesiell te.
Å, det høres herlig ut. Takk.
Ja, så klart.
Må jeg servere te til Janine? Er jeg hushjelp?
Kan hun ikke lære å lage det selv?
Fordi du lærer å lage det til hele familien.
Ikke glem å varme koppen først.
Mimi! Alt i orden?
Ja. Ok.
Bare fortsett. Mal videre.
Jeg går.
Jeg vil ikke forvirre musene.
Ok. God natt, Mimi.
Farvel, min Claudia.
Jeg malte, Janine var irriterende, Mimi kom for å si god natt.
Det var en vanlig kveld, helt til den ikke var det.
Det er greia med livet. Man vet aldri når det forandrer seg.
Mamma?
Claudia. Du er oppe.
Bra.
Vi ville ikke vekke deg.
Hva foregår?
Skal vi hente Janine? Si det til dem samtidig?
Fortelle hva?
Jenter,
Mimi døde i natt mens hun sov.
Men… Jeg lagde te med henne i går. Hun hadde det bra.
-Hun var 85. -Hva så?
-Hun fikk flere slag. -Ett slag.
-Med senskader. -Jenter.
Vær så snill.
Hun hadde helseproblemer.
Men hun døde fredelig i sin egen seng.
Tiden var inne.
Ingen kunne bedt om mer.
Vi var heldige som hadde henne så lenge.
Foreldrene mine sa alt det man sier når noen dør.
Hun fikk et langt…
Ting som høres fint ut, men ingen tror på det.
…rikt liv.
Man sier det for å fylle luften, men man vil bare hyle.
Men én ting stakk ut.
Hun hadde planlagt det meste selv.
Hun bestilte urnen fra Japan for flere måneder siden.
Hun ville at alt skulle gjøres på gamlemåten.
Begravelsen er om noen dager.
Og ingen besøkende i huset før etterpå,
av respekt for buddhistisk tradisjon.
Ok, jenter?
Så begynte de å snakke om dødsattester og nekrologer.
Men jeg tenkte bare på å tilbringe resten av livet her,
alene,
i et hus uten Mimi.
Og det kunne jeg ikke. Ikke ennå.
Bestemor sa at du kan bli så lenge du vil. Slappe av.
Chille, se på film. Hva som helst.
Takk. Jeg er glad for å være ute av huset.
Og foreldrene mine slipper å stri med meg.
Det er så mye å gjøre.
Det er så rart.
Da oldefaren min døde var det trist, men han bodde på pleiehjem,
stirret i veggen og drakk Sprite Zero.
Mimi var så levende.
Ingenting varer evig.
Claudia. Hvordan går det, kjære?
Det går bra.
Jeg er så lei meg.
Du kan bli her så lenge du vil.
-Jeg har sagt det. -Bra.
Hva mer kan vi gjøre? Kan jeg gi dem mat?
Jeg kan bestille en kurv fra Zabars i byen.
Nei, ikke før etter begravelsen.
Hun sa jo det. Ingenting skjer før senere.
Dette er en meditativ periode.
-Skal vi dra på kjøpesenteret? -Kjøpesenteret? I Stamford?
Det høres sprøtt ut, men jeg vil bare tenke på noe annet.
Det vil jeg også.
Glossier har åpnet en ny popup-butikk,
og vi kan spise yoghurt-is på Forty Carrots etterpå.
Og jeg kan få hull i ørene nå som ingen vil legge merke til det?
Absolutt ikke.
Godt forsøk.
Jeg prøvde å begrave følelsene i etisk produsert sminke
og dyr is. Hva så?
Jeg kunne være trist de neste 80 årene av livet.
I mellomtiden ville jeg at alt skulle være så normalt som mulig.
Er du vert for en støttegruppe?
Claudia kan ikke ha gjester nå, så vi skal ha møtet her.
Jeg får det til å føles som hennes rom. Hun gjemmer godteri overalt.
Her. La meg.
De beste gjemmestedene er foran nesa di. Ingen leter der.
Barnevaktklubben, Dawn Schafer her. Vara.
Hei! Kom inn.
Ta plass.
Geléslanger.
Genialt gjemmested.
Noen ganger glemmer du at jeg er åtte år.
Riktig.
-Tror du noen ringer? -Kundene har nummeret mitt.
Claud sa at hun ville ha det sånn.
Vi skulle ha et møte, alt skal være som normalt.
Tenk at Mimi er borte.
Jeg fikk ikke tatt farvel.
Bare slipp det ut.
Det er sunt. Giften renner ut. Endorfinene øker.
Hva skjedde? Har noen dødd?
Jeg vet. Jeg burde trøste deg.
Det går bra. Du kan trøste meg ved å oppføre deg normalt.
Men Mimi, hun…
Lat som om det er et vanlig møte.
Kristy, kan du starte møtet? Vær så snill?
Ok.
Møtet er hermed satt.
Så…
Stacey. Hva er pengesituasjonen?
Bra.
Flott.
Har vi fått nye kunder?
Ikke siden forrige møte.
Har noen noe de vil dele?
Jeg skulle barbere beina. Men mamma sa at hvis jeg begynner nå
vil bare hårene bli tykkere. Så jeg gjorde ikke det.
Det var til god hjelp. Takk.
Mimi kom til meg i en drøm.
Karen, ikke nå.
Hun hadde på seg en hvit kjole.
Ikke som et spøkelse. Som en brud.
Hun hadde møtt ånden til min oldefar, gamle Ben Brewer,
og nå er de forelsket og skal gifte seg.
Så kanskje de hjemsøker loftet vårt, og du kan besøke henne.
-Stacey og jeg drar. -Skal vi?
Ingen ringer uansett. Og jeg…
Jeg vil ikke snakke om dette.
Og de ser på meg som en vandrende tragedie.
Jeg ligger etter i leksene mine.
Claud, vent.
La henne gå.
Hun er ennå ikke klar for åndeverdenens sannheter.
Vil du spille brettspill?
Eller vi kan se i din mors gamle moteblader.
Det kan vi vel?
Vi kan dekke den ene veggen i skapet med gamle bilder.
Får vi klippe i dem?
Tviler på det. Hun har hatt bladene siden college.
-Skal vi bake noe? Kjeks? -Blodsukkeret mitt har vært rart i dag.
Det må være noe vi kan gjøre.
Vi kan snakke.
Jeg visste at hun skulle si det.
Men hva var det å si?
Mimi var borte. Jeg ville ikke dra hjem før hun var tilbake.
Men hun kom aldri tilbake,
så jeg ville aldri gå inn i huset mitt igjen.
Claudia, faren din ringte.
Begravelsen er i morgen.
Jeg vet det.
Moren din har funnet en kjole til deg.
Hun håper at du kommer hjem og ser om den passer.
Den passer.
Er du sikker?
Det går bra, og det er uansett ikke tid til å bytte den.
Jeg ville bare ha én natt til. Én natt til før det ble ekte.
Det var vakkert.
Det var det. Jeg følte meg nær henne.
Det gjorde ikke jeg. Jeg følte meg nummen.
Det er koden, japanske sørgegaver med penger sendt av familie og venner.
Nå må mamma sende kort
og gi gaver til dem som sendte. Og for hvert kort og gave
blir Mimi litt mer borte for alle som kjente henne.
-Jeg drar tilbake til Stacey. -Hun kan komme hit nå.
Om du vil.
-Alle vennene dine kan det. -Jo, men jeg…
Blomstene gir meg allergi.
Du har aldri hatt pollenrelatert rhinitt før.
Jeg har antihistaminer.
Jeg vil bare ikke være her nå.
-På grunn av blomstene? -Fordi jeg bare ikke vil.
Kan jeg gå nå?
Vær så snill.
Hvis det er det du vil.
Du vet når du vet at noe er galt,
men du gjør det allikevel fordi det føles bra?
Som å dra i en løs negl.
Så jeg var hos Stacey den kvelden og spiste peanøttsmør og rosiner.
Jeg begynte med mørke sjokoladebiter fordi de smaker bedre,
og mørk sjokolade har mindre sukker enn rosiner.
Sjokoladeterapi er nesten like bra som shoppeterapi.
Eller ekte terapi.
-Du er mange timer for sen. -Jeg hadde et møte.
Det passer dårlig.
-Så når, Edward? -Jeg vet ikke.
Det har vært sånn lenge.
Han jobber med et nytt prosjekt.
Dette skjer hver gang han kommer hjem før vi legger oss, og det er ikke ofte.
Ikke den beste kvelden for en overnatting.
Vil du snakke om det?
Hva er det å snakke om?
Jeg kjente meg igjen. Det var på tide å dra hjem og snakke med min egen familie.
Antagelig.
Men da jeg kom nærmere, så jeg for meg å gå inn i huset.
Helt stille. Tomt.
Ingen Mimi som spør om dagen min eller roser kunstverkene mine,
eller korrigerer meg når jeg lager te på feil måte.
Da hun sa "Farvel, min Claudia", mente hun det virkelig.
Janine, middag.
Farvel.
Hun var klar.
Men jeg var ikke det.
Faren din sa at moren din hørtes trist ut.
Alle sammen er triste. Er ikke du?
Jo.
Bra at jeg er her. Vi kan muntre hverandre opp.
Jeg kan bli i noen dager og ommøblere rommet ditt.
Vi kan legge tapet på en av veggene.
Eller jeg bruke sjablonger. Skikkelig art nouveau-vibe.
Jeg liker rommet slik det er.
Ok. Vel, vi kan bare henge.
Men putene er i feil fargerekkefølge.
-Claudia… -Vi bruker primærfargene.
Nei, en kul toning… Nei.
Kontrastfarger! Det blir kult.
Hei.
Beklager. Jeg måtte få oppmerksomheten din.
Hør på meg, slutt å distrahere deg selv fra sorgfølelsen.
Jeg vil ikke føle sorgen. Sorgen er så forferdelig.
-Sorgen føles som… -Som hva?
Som om brystet mitt eksploderer!
Jeg får ikke puste.
Som om alt er over og ingen…
ingen forstår.
Jeg gjør det.
Du var så liten da moren din døde.
Jo, men faren min var ikke det.
Han undertrykket sorgen i mange år.
Og han frøs fast. Han frøs nesten meg også fast.
-Husker du flettene? -Umulige å glemme.
Nøyaktig. Men til slutt slapp han alt ut.
Han begynte å snakke om mamma.
Gikk videre.
Og nå kan jeg endelig si at han har det bra.
Det gjør vondt.
Jeg vet.
Men… det må det.
Husker du i tredjeklasse da du falt og brakk håndleddet?
-Jeg tror jeg besvimte. -Det gjorde ikke jeg.
Jeg husker at du skrek og gråt av smerte
og ropte at du aldri kunne male igjen.
Det kunne skjedd om du ignorerte det.
Men i stedet kom moren din og kjørte deg til sykehuset.
De fikset beinet og gipset armen,
og alt leget riktig.
Sterkere.
Nå er det noe du kan snakke om.
Og smile av.
Sorg er det samme.
Du må ta deg av det så det går over.
Og så blir du sterkere.
En del av meg ville bare nikke og smile og flykte til neste hus.
Men det var for sent å gå helt til Kristy.
Og innerst inne visste jeg at Mary Anne hadde rett.
Jeg måtte tilbake.
Jeg måtte dra hjem og møte sorgen.
Hei, Claud.
-Hva gjør dere? -Ser gjennom Mimis smykker.
Ikke bli redd. Mamma er medgjørlig.
Mimi la av spesifikke ting til oss.
Dette er til deg, Claudia.
Jeg kom for å sørge, og du sitter her og stjeler tingene hennes?
Ingen stjeler noe.
-Hun var min bestemor også. -Og hva gjør hun her?
Jeg går opp så dere får være alene.
Ikke snakk slik til henne.
Ikke gå gjennom Mimis ting som om det er et loppemarked!
Har du klikket? Du aner ikke hva som har foregått.
Hvordan det har vært her. Du stakk bare av!
Jeg har vært alene med dem.
Prøvd å støtte dem. Men det har vært veldig vanskelig.
Mamma sier ingenting. Pappa gir all sin emosjonelle energi til henne.
Bare Ashley har vært her for meg.
Og du er så takknemlig at hun får Mimis smykker?
Jeg er ikke takknemlig! Jeg er forelsket!
Hun er kjæresten min.
Jeg…
Det visste jeg ikke.
Det er ganske nytt.
Mimi skjønte det for noen uker siden, for hun var oppmerksom.
Hun spurte meg, og jeg fortalte sannheten.
Hun ble glad.
Hun ville gi henne en gave.
Hun var alltid
så romantisk.
Ja. Det var hun.
Jeg skulle si det til mamma og pappa,
men jeg fant ikke det rette øyeblikket.
Og så…
døde Mimi.
Mimi døde.
Jiji ga henne dette da de begynte å date.
Jeg tror han vant det på et karneval.
Ville hun gi dette til Ashley?
Jeg gir det ikke til henne med mindre det er greit for deg.
Selvsagt er det greit for meg.
Jiji elsket Mimi, og du elsker Ashley.
Det er en gjengave.
Som med koden, bare med kjærlighet.
Jeg savner henne allerede.
Jeg også, min Janine.
Jeg også.
Mimi var den som alltid brakte oss sammen.
Vi tilhørte Mimi, og Mimi tilhørte oss.
Men nå måtte vi tilhøre hverandre.
Og det var min jobb å samle oss,
med snor,
og tradisjon,
og kjærlighet.
Vane. Beklager.
Ja. Det er ikke klubbmøte.
Ikke før klokken fem.
Kristy, kom an.
Beklager.
Beklager å avbryte, men vi fikk en invitasjon.
Ja. Kom inn!
Vi fikk også invitasjon.
Velkommen til rommet mitt.
Vi har ikke vært her med vennene dine før.
Dere er alltid velkomne. Bare dere banker først.
Dere har konvoluttene.
Jeg har invitert dere for å snakke om Mimi.
For å minnes henne. Men først vil jeg tilby forfriskninger.
Sjokoladekake?
Te.
Den ser perfekt ut.
Husker dere da Mimi var på mc-bar?
Vent, som Hell's Angels?
Hun hadde bursdag og hun ville dra på en ekte,
ny japansk restaurant.
Vi kom sent avgårde, og pappa fant ikke veien.
GPS-en fant ikke veien.
Endelig kom vi oss dit,
men restauranten var stengt.
Vi var sultne.
Pappa stoppet på en skummel bule ved motorveien som serverte pizza.
Ikke et familiested, spesielt ikke for asiater.
Alle stirret på oss. Vi satt der og følte at de stirret.
Endelig kom pizzaen.
Mimi tok en bit, reiste seg
og proklamerte veldig høyt til hele baren:
"Den beste japanske maten jeg har smakt!"
Jeg husker at jeg satt i bilen med Mimi,
og vi havnet bak en ambulanse
og hun kjørte etter den.
Hun kjørte like fort som den. Vi fulgte den helt til huset vårt.
Sånt skjer når du prøver å fikse taket selv.
Jeg elsket at Mimi alltid hadde tid til å snakke om moren min.
Hva de pleide å snakke om.
Hun var med på å velge navnet mitt.
Er ikke du oppkalt etter en grandtante?
Hun var med på å velge hvilken. Det kunne blitt Linda.
-Linda? -Det kler henne ikke.
Nei.
Hun fikk meg til å føle meg velkommen.
Fordi du er det.
Min stesøster Karen tror at Mimi er forelsket i oldefaren hennes
oppe i himmelen.
Bra for Mimi.
Det er lenge siden pappa døde. Hun fortjener litt moro.
Er ikke Jiji der også?
Det er et trekantdrama!
Jeg skulle ønske jeg kunne si at jeg sluttet å savne Mimi.
Sannheten er at jeg alltid vil savne henne.
Men den dagen viste meg at det er i orden.
For så lenge jeg savner henne, er hun fortsatt her hos meg.
BASERT PÅ ROMANSERIEN AV ANN M. MARTIN
Tekst: Kjetil Almås