Привіт. Я Джон.
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Я автор мюзиклів.
Один з останніх представників виду.
Даруйте. Знаєте, останнім часом я чую такий звук…
Де б я не був, скрізь: цок, цок, цок…
Наче годинникова бомба в низькосортному фільмі чи в суботньому ранковому мультику.
Ґнота запалено. Годинник відлічує секунди
і вогник усе ближче, ближче, ближче,
доки не… одним махом…
Це історія Джонатана Ларсона.
З ювілеєм. Я дуже тебе люблю.
Ще до премії «Тоні».
КВИТКІВ НЕМА
До премії Пулітцера.
До того…
Присвячуємо цю прем'єру й наступні вистави
нашому другові Джонатану Ларсону.
…як ми його втратили.
Усе, що ви побачите — правда.
Окрім тих місць, які Джонатан вигадав.
Дата: 26 січня 1990 року.
ПРОГІН «СУПЕРБІЇ»
Декорації — безплідний, некрасивий, безлюдний край
між Сохо та Ґрінвіч-Вілідж.
Я маю два клавішні інструменти, комп'ютер «Макінтош», кота,
чудову колекцію компакт-дисків,
касет і платівок з музикою інших людей.
Полиці вгинаються під вагою п'єс та романів, які написав не я.
Я написав похмурий рок-мюзикл…
СУПЕРБІЯ
Вісім років мого життя пішло на його писання…
і переписування, і знов переписування.
Я одержав листи з відмовою від усіх великих і малих продюсерів,
театральних компаній, студій звукозапису та кіностудій.
І всього через тиждень…
мені буде 30 років.
Більше, ніж Сондгайму в день прем'єри.
ВЕСТСАЙДСЬКА ІСТОРІЯ
Більше, ніж Маккартні, коли він писав останню пісню з Ленноном.
Коли моїм батькам було по 30, вони вже мали двох дітей,
роботу з постійною зарплатнею, іпотеку.
Через вісім днів навіки закінчиться моя юність.
І чим я можу похвалитися?
З днем народження!
Зупиніть годинник
Візьміть тайм-аут
Треба перегрупуватись
Поки не програли бій
Зробіть стоп-кадр
Відмотайте назад
Переведіть фокус
Поки не згорнули апаратуру
Роки стають коротші
Зморшки на обличчі — довші
Враження, що пливеш на місці
А відпливна течія сильнішає
Не панікуй, не тікай з корабля
Це не побореш, це як податки
Принаймні так буває Тільки раз у житті
Вони співають «З днем народження»
А ти хочеш лягти й ридати
Невже знову день народження, 30 з 90?
Чому не може бути завжди 29?
Чорт, а в душі наче 22
Перевалює за 30 у 1990-му
Бах! Ти труп, і що ти вдієш?
Що ти вдієш?
Я зробив десять копій.
Ти прямо ангел.
-Це востаннє. Серйозно. -Я розумію. Дякую.
-Я пригощаю. -Я заплачу.
-Я так не хочу. -Хай би хтось виніс сміття.
Я чув, ти виїжджаєш від Джона.
Це кінець цілої ери.
Ми чуємо, як він щоранку плаче в холодильнику. Це так сумно.
Ні, ми про це не говоримо.
-Ви в п'ятницю йдете? -А що буде в п'ятницю?
-Прогін «Супербії». -Дивно, що він не казав.
Щось мені це нагадує.
Це мій найбільший прорив. Визначна мить.
Це вперше шоу побачать інші люди, а не лише ми.
Добре, що ти не тиснеш і не підганяєш.
Це правда, настає вік,
коли перестаєш бути письменником, що підробляє офіціантом,
і стаєш офіціантом, який має хобі.
Бу-Бу, спитай себе:
тобою керує страх чи любов?
Очистити доріжку
Зробити ще один пас
Спробувати що один підхід
Поки є ще дух
Друзі гладшають
Волосся в тебе на голові меншає
Почуваєшся як битка нападника
Команди, яка не переможе
Не дуркуй, не бий в аут
З сильним не бийся, з багатим не судися
Принаймні ти не один
Твої друзі теж тут
Співають: «З днем народження»
Ти хотів би втекти
Бо нащо той день народження?
Але 30 з 90
Будь оптимістом
Ти вже не молодий-зелений
Тобі 30 у 1990-му
Бум! Ти минуле
І що ти вдієш?
Що ти вдієш?
Ти просто покинув роботу?
Не просто покинув. Я написав про це заяву.
-Це те саме. -Ні, я ще два тижні відпрацюю.
Я дозволив, щоб мною керувала любов.
Що?
У Рози є інший клієнт. Крейґ Карнелія.
Роза — це твоя агентка, та, що не передзвонювала?
Та сама.
Торік вона запросила на Крейґів прогін усю театральну спільноту.
У перерві якийсь продюсер
виписав йому чек на десять тисяч доларів.
Ти краще так не думай.
Це дорого — творити мистецтво
-Дорого творити мистецтво тут. -Але варто кожного пенні.
-Красива книжка. -Я знаю.
Як ти за неї заплатиш?
Пітер Пен і Дзвінка
Як потрапити в Ніколиландію?
Смарагдове місто пропало
-Відколи чаклун злетів з посади -Злетів з посади
На вулицях чути голоси
Зниклих дітей, крокодилів
Ти не любиш
Робити вибір і злих відьом
Макових полів і людей за шторою
Червоних лілій, червоних туфельок
Годинник цокає, це точно
Співають «З днем народження»
-З днем народження -Хай би це був сон
Він більше схожий на Судний день
-До біса 30 з 90 -30 з 90
Виходить, що я дурисвіт
Я не бачу веселки, а ти?
Стало 30 у 90-х
Глянь у мої руки М'яч відпасував
Я хочу трофеїв, але не так швидко
Світ гукає Або зараз, або Ніколиландія
Чому я не можу лишитись дитиною навіки?
30 з 90
-Що я вдію? -Що я вдію?
30 з 90
Що ти вдієш?
Леді та джентльмени, вітайте наш гурт
та моїх найдорожчих друзів…
Роджера та Карессу, вокалістів.
Вечір п'ятниці.
Джонатане, це Дебора.
Сьюзен завезла твою музику для танців увечері…
…але чомусь не працюють колонки.
-Гей, пупсику. -Привіт.
Як Філадельфія?
Я з аеропорту поїхав прямо на конференцію, а через три години – назад.
Це дивовижно.
Майкл був дивовижний актор.
У школі й у коледжі він грав головні ролі в усіх виставах.
А потім ми перебралися в Нью-Йорк.
Остогидло прокидатись о п'ятій ранку,
займати чергу під «Equity Building» і стояти цілий день,
молячись, щоб режисер погодився хоча б подивитися на не члена профспілки,
а коли я нарешті потрапляю в зал і співаю…
шість цифр, якщо пощастить, доки мене не зупинять,
назвуть не тим ім'ям… «Juan, Pedro, Carlos, lo que sea…»
А через тиждень його беруть на роботу в шикарну рекламну компанію
і платять п'ятизначну зарплату.
Страховка, стоматолог…
Він не озирається.
Як для банкрута
ти міг би тратити на вечірку трохи менше.
Який сенс у грошах, якщо не тратити їх на людей, яких любиш?
У тебе нема грошей.
-Точно. -Це лежить тут уже тиждень.
ОСТОРОГА ПРО ВИМКНЕННЯ
-Я цим займаюся. -Ага. З усієї сили.
Я виїду й нікому буде нагадувати про сплату рахунків.
І як я виживу?
Серйозне питання. Ти знайшов нового сусіда?
Не було коли. Через тиждень мій прогін.
Чекай, який прогін?
Це було смішно.
О котрій сьогодні виступ?
СТРАХ ЧИ ЛЮБОВ?
Завіса о 20:00.
Я чув, що танці прекрасні, а музика відстійна.
Сьюзен виросла в маленькому містечку.
Вступила в коледж на біологію, щоб стати лікарем або вчителювати,
але натомість закохалася в сучасні танці.
Мрія всіх батьків, правда?
Перебралася в Нью-Йорк, не знаючи там ні душі.
Через чотири роки вона танцювала у всіх серйозних хореографів.
У Пола, Тріші, Мерса.
1990 року її нарешті взяли в трупу.
Не просто часом давали роботу. У неї з'явився дім, акторська сім'я.
Вона була у формі. Це був її рік. Її знали.
А потім на генеральній репетиції вона зламала щиколотку.
Пів року лікування — і вона танцює знов, просто…
минув той момент, коли її знали…
і раптом виявилося, що вона знов невідома.
Але Сьюзен — справжня артистка.
Їй байдуже, чи напише про неї «Нью-Йорк Таймс»
Їй байдуже, чи танцювати перед п'ятьма глядачами,
чи перед п'ятьма тисячами.
І їй не байдуже про нас.
Ти ж знаєш, що він на це не має грошей?
Він любить здіймати бучу, особливо через тебе.
Ми стільки для нього зробили.
-Стоп! -А він від нас іде.
Фредді, лишаю тобі свої мікстейпи. Грай їх на згадку про мене.
Славетний мікстейп Джонатана Ларсона з кафе «Moondance».
Хто ж не любить під грінку музики з вистав?
Власне, це не просто музика з вистав. Це еклектична мішанина.
-Хтось образився за мікстейпи. -Очевидно.
-Я за тебе щасливий. Чесно. -Он як?
А ще я дуже злюся, ревную, заздрю
і сповнений до тебе ненависті.
Тому що… він же йде.
Ти будеш наступний.
-На тому тижні мені передзвонювали. -Чудесно!
-На круїз. -Що поганого в круїзі?
Це арктичний круїз, тож погане все.
У ньому погано чисто все. Він в Арктиці.
Як настрій?
Хороший був тиждень.
Рівень лімфоцитів хороший. Лікар висловлює обережний оптимізм.
Це добре. І вигляд у тебе чудовий.
Дякую. Я знаю.
Для круїзу я муситиму…
Зроби тугіше. Тягни, тягни.
Ми зі Скоттом у школі співали мадригали.
-Що? Справді? -Так.
Ненавиджу співи. Співав заради пісьок.
Наткнувся в Сохо на Скотта, і він дуже… дуже хотів прийти.
-Ясно. -Я ніколи не ходжу на вечірки артистів.
То лажа. Хоча шмаль там завжди найкраща.
-Скотт у фінансах. -Я шокований.
-А ти чим займаєшся? -Я майбутнє музичного театру, Скотте.
Будь як удома. Мені треба ще випити.
Прикольний чувак.
Це життя, бо-бо, бо-бо-бо
Богема
Душ на кухні Може, й мило є
Тарілки в раковині Чисть зуби, якщо зможеш
Туалет у шафі
Надійтеся Що там хоч лампочка є
Сьогодні нема!
Сусіди наче обертові двері Зверніть увагу
Чотирнадцять душ за чотири роки
Енн, Макс, Джонатан Каролін і Керрі
-Девід, Тім… -Тім жив трохи
-До січня -Марґарет, Ліза, Девід, Сюзі
Стівен, Джо і Сем
І Елса, мрія колекторів Яка десь ховається
Не забудьте про сусідів Мішеля і Ґея
Які більше сім'я Ніж справжні сім'ї
Час минає І все вмирає
Я думав, що вже Матиму пса, дитя і жінку
Та корабель мій тоне Тому починаймо бухати
Перш ніж думати Чи це життя?
-Так! -Це життя, бо-бо, бо-бо-бо
Це життя, бо-бо, бо-бо-бо
Богема
-Богема -Ще раз!
Богема
Бо-бо, бо-бо-бо.
Це було прекрасно!
-Так, Скотте! -Так!
Гей. Усі розходяться.
-Я вийшла подихати. -Ясно.
Тут так холодно.
Де твоє пальто?
Я не знаю. Десь…
Під сподом у великій купі.
Яка краса.
Ти як на тюремній баржі.
Це так.
Я чула, що театр «Jacob's Pillow» набирає вчителів для школи танців.
-О, так? -Так.
Працювати години дві на тиждень. Решта часу вільна.
Доступ у студію коли завгодно.
Давай про щось інше?
Хоч би про те, яка ти сьогодні була дивовижна?
-Дякую. -Я не жартую.
Я міг би вічно дивитись, як ти танцюєш.
Я думала, може, подати заяву? На роботу в «Jacob's Pillow».
Ми туди влітку їздили. Дивились нову програму Марка Морріса.
-А, так! -Так.
Це в Беркширі?
То ти переїдеш у Беркшир?
Де не треба по 30 годин на тиждень редагувати тексти,
щоб платити за квартиру. То чому ні?
Може, знову вернусь у форму.
Ясно. Добре. Давай переїдемо.
-Я серйозно. -Це я серйозно.
Будемо жити в рубленій хаті? І полювати на… жолуді?
Будемо… збирати білочок?
Що ти верзеш?
Це Беркшир.
Там у людей літні будинки. Ти там був.
Вибач. Може, зайдемо всередину?
Вибач, я злякався, що… Я почав втрачати чуття.
Ти таке дитя.
На, візьми.
Стривай.
Подобається?
Ти ж ніби спішив зайти в дім.
Отже та робота в Беркширі.
-Так, мабуть, класна робота. -Я подала заяву.
-Так? -Так.
І мене беруть.
Так? Це чудово.
Починати в червні.
Ясно. То це тільки на літо?
Ні, на постійно.
Джоне.
У Беркшир? Це ж так далеко від Мангеттену.
Так, так.
Чому вона їде прямо зараз?
І каже: «Їдь зі мною».
-А ти їй що сказав? -Я сказав: «О?»
А що я мав казати? Я не знав, що сказати.
Я ж не можу покинути Нью-Йорк.
-Скажи їй, хай переїде до тебе. -Куди?
Тобі потрібен сусід.
Убиваєш двох зайців. Не дякуй.
Девіде, а як той хлопець, з яким ти зустрічався?
-Ви гарна пара. -Нічого не вийшло.
У мене в офісі є фокус-група.
Вони шукають людей. Записати тебе?
Щоб ти заманив мене на темний бік?
Щоб я представив тебе колегам
і показав їм, який ти діамант.
-Я не бажаю працювати в рекламі. -І я тобі такого не бажаю.
Я хочу, щоб ти працював… у писанні джинглів.
Ти весь час пишеш джингли для забави.
Твориш пісні, поки ми їмо пластівці. Тобі могли б за них платити.
Коли «Супербію» поставлять,
я все одно одержуватиму гроші за музику.
Це правда.
Ось ми й тут. Дім, рідний дім.
О… мій… боже!
Майкл кидає ключі паркувальнику.
У якому це житловому комплексі є паркувальники?
Живі квіти у вестибюлі.
Стара біла дама з крихітним песиком.
Це наяву?
Більше не треба Йти за 13 кварталів
Нести 14 кілограмів речей з пральні
У лютий зимовий мороз
Більше не треба Пішки підніматися на сьомий поверх
Чи кидати вниз ключі Бо кодовий замок не працює
Більше не буде гнилої проводки
Не буде покручених підлог
Не буде плювання зубною пастою
На гору брудного посуду
В одній-єдиній раковині
Привіт гардеробним кімнатам
Охайним, як Парк-авеню
Привіт обробному столу
Я міг би звикнути
Я міг би звикнути до вас
Більше не треба Перелазити через сплячих
Перед тим, як вийти з дверей
Власного будинку
Більше не буде
Шкідливих випарів з газових нагрівачів Встановлених незаконно
Які можуть вибухнути Поки ти спиш!
-Більше не буде -Текти зі стелі
-Більше не буде -Дірок у підлозі
Більше не буде Душу на кухні
Поки сусід Там же снідає
І ти бризкаєш На його кукурудзяні пластівці
Привіт блискучому Дерев'яному паркету
Навощеному, як у багатої дівки ноги
Привіт любій посудомийці
-Я міг би звикнути -Я міг би звикнути
-Я міг би
-Звикнути до вас -Я міг би звикнути до вас
Більше не буде… екзотичного
Більше не буде… невротичного
Не буде нічого Крім приємного роботизованого
-Ми переїжджаємо -Ми переїжджаємо
-На Іст-Сайд -На Іст-Сайд
У розкішні апартаменти В небесах
Привіт, дорогий портьє
Схожий на капітана Кенгуру
Привіт, чоловіче, і як ся маєш?
Я міг би звикнути
-Я міг би звикнути -Я міг би
-Звикнути до вас -Я міг би звикнути до вас!
Я міг би звикнути
Навіть спокуситися
-Я міг би звикнути до вас -Звикнути до вас
Обережно, двері зачиняються.
Господи! Ви, ззаду.
Обережно, двері зачиняються.
У тебе досі нема пісні?
Зі мною такого ще не бувало. Я… Я не знаю.
Я зазвичай пишу пісню за день.
На тому тижні написав пісню про цукор. За три години.
Пісню про цукор?
Цукор
Він рафінований І ціна невелика
Я від нього кайфую
Нащо ти таке написав?
Для тренування.
-У чому? -Умінні писати про будь-що.
А чому ж ти не можеш написати пісню для свого мюзиклу,
який через шість днів представлятимеш публіці?
Айра Вейцман, директор музтеатру «Playwrights Horizons».
Перший і поки що єдиний театральний діяч,
який запропонував провести прогін «Супербії».
Я починаю думати, що, може, мені це не потрібно.
-Тобі це потрібно. -Знаєш…
Ти єдиний, хто так сказав.
Просто знай.
Кажеш, за п'ять років, що ти пишеш цей мюзикл…
Власне, вісім років.
…тобі ніхто інший не сказав, що бракує пісні Елізабет у другій дії?
Ніхто.
Ну добре, брешу.
Одна людина казала.
Багато років я в цьому музтеатрі входив у драматургічну групу.
Рідкі кристали цифрових показів
Плавають у морі сірого
Раз на тиждень ми збирали кількох уцілілих членів нашого дедалі меншого племені.
Ми дивились, як один з нас представляє те, над чим ми працювали, худраді з, ну…
зі справжніх драматургів.
Театральних легенд, авторів бродвейських шоу,
на яких ми росли, на які мусили тягти батьків у місто…
Псуючи їм цілий день
Худрада змінювалася щотижня.
Повільно лічили
Рахували такти…
Коли представляв я, люди почали гудіти,
одразу, як ми зайшли у двері.
Це справді він?
Це був він.
Стівен Сондгайм.
Гаразд, я почну.
Я заплутався.
Я не розумію, що це за твір.
Це критика суспільства? Наукова фантастика?
І з музикою те саме. Це рок? Це Бродвей? І те, і те?
Чи щось інше? Стіве, що думаєш?
Мушу сказати, Волтере, що я вельми не погоджуюся.
Це мюзикл, який точно знає, що він таке.
Так. Так. Авжеж так.
Світ, який ви створили, дуже оригінальний.
Він захоплює.
Проблема в тому, що глядачеві нелегко стежити за емоційною ниткою.
Деталі відвертають увагу від спілкування з персонажами.
-Зрозуміло? -Ясно.
Так. Ми на одній хвилі. Я вважаю так само.
Ми говоримо одне й те ж, просто по-іншому.
Але музики, даруйте… Музики тут просто не було.
Як на мене, пісні чудові.
Ну, так, так. Окремі пісні.
Мені особливо сподобалась та, що співає юнак наприкінці першої дії.
Першокласна поезія і мелодія. Молодець.
«Першокласна поезія і мелодія».
Дякую.
Цих чотирьох слів вистачило, щоб я туди ходив ще два роки.
Не вистачає пісні для молодої жінки.
-Елізабет? -Це переломний момент сюжету.
Ваш головний герой має піти в цьому чи в цьому напрямку.
Хтось має його розбудити, упхнути в голову здорового глузду.
Ясно.
Кумедно, я збирався сказати те саме.
Поговоримо про музикантів? Їх має бути тільки четверо,
тоді я зможу розділити басові партії.
Це тобі. Бери.
-Дякую. -Ага.
Джоне, це читання. Ти матимеш піаніно.
Я написав рок-супровід.
Тож мені потрібні, як мінімум, синтезатор, барабани, гітара і…
Чудова пісня повинна звучати чудово і без інструментів.
Добре. Зробимо пісню а капела.
Узагалі можна пропустити пісні,
тоді можна все показати глядачам за пів години.
Я прогляну бюджет, може, і нашкребу грошей на ще одного музиканта.
Ще на двох.
І рояль мусить бути як мінімум.
Ти говорив з Розою?
Розо, це Джонатан Ларсон, ваш клієнт.
Я вам залишив купу повідомлень.
-Роза Стівенс так само твій агент? -Так, ми…
Весь час говоримо.
Вона вже розіслала запрошення на презентацію?
Підтверджень прийшло небагато.
Не страшно.
Ніхто в галузі не має стільки контактів, як Роза.
Упевнений, вона запросить хороших людей.
Так, так.
-Побачимось у понеділок. -Так.
Перша репетиція.
І допиши вже пісню. Прошу.
-Дякую, Айро. -Дякую.
Дякую за це все. Дякую.
ТИ
Повідомлення для містера Сондгайма. Я Джонатан Ларсон.
Повідомлення для Джо Паппа. Для Берні Ґерстена.
Для режисера з «Shubert Organization». Для «La MaMa».
Це Ларсон, Л-А-Р-С-О-Н. Ні, не Парсон.
Такого ще не бувало. Ціла подія.
Велетенські рекламні можливості.
Гарантую вам місце для банера.
Розумію, що в нього часу мало. Але ж це така вистава!
Нуль тиску. Дуже хочу, щоб ви прийшли.
Прийдете? Місце для нього зарезервовано.
«Супербія» в «Playwrights Horizons». П'ятниця, о 10-й ранку. Я так хвилююся.
Не хочу, щоб ви пропустили. Це все, що я можу сказати.
ОСТАННЯ ОСТОРОГА ПРО ВИМИКАННЯ
Усі мюзикли Сондгайма повинні показувати по PBS.
«Неділя» — дуже добрий початок.
Не розумію, чому він не може сказати, що її любить.
Він не може бути і митцем, і кохати її?
Він її кохає.
Але не може цього висловити.
Це особиста проблема.
Та я й кажу…
Чоловіки!
Бернадетта в тому корсеті…
Талія наче…
Як він це зробив?
-Ще не доробив? -Я вже близько.
-Клич, якщо буде потрібне натхнення. -Не йди. Потусуйся.
Можеш спати у своїй старій кімнаті.
Пиши пісню, Бу-Бу.
…зі СНІДом.
Сенатор Джессі Гелмс
побоюється, що законопроєкт хибно зрозуміють.
Якщо наркомани та гомосексуалісти
сьогодні припинять свої практики,
в країні більше не буде жодного випадку СНІДу
крім тих, що вже наявні.
Генрі Чамп з Капітолію.
БОС ПОЧУВАЄТЬСЯ ПОГАНО
-Привіт. -Привіт. О боже! Я тебе люблю.
Відповідь хочуть до середи.
То, може, ми про це поговоримо?
Про роботу.
Так.
Можемо поговорити завтра?
Бо я зараз мушу дописати пісню. Згодна?
Авжеж.
Точно згодна?
Точно згодна.
Добре.
Ти не схожа на згодну.
-Добраніч, Джонатане. -На добраніч.
Я прийду.
НОВА ПІСНЯ ТИ
ТВІЙ
ТИ
Світанок, ранкова зоря
Джонні вже встав і крокує
Поступайся чи будь упертий
Він гарячково міркує
Джонні треба визначатись
А Джонні хоче сховатись
Чи залишить він свій слід
Якщо погасить іскру в собі?
Джонні не може вирішити
Сьюзен прагне жити біля моря
Вона витримала конкуренцію
Сьюзен хоче прожити життя зі мною
Джонні нелегко вирішити
Джонні треба визначатись
А Джонні хоче сховатись
Чи може він споважніти
-І не втопитися? -Втопитися
Джонні треба визначатись
Майкл забере все
Йому нескінченно щастить
Джонні припертий до стіни
Чи пожертвує він мрією
Так, як його друг?
-Джонні бачить, що Сьюзен права -Сьюзен права
Амбіції тебе зжирають
Майкл не розуміє, чому Джонні
-Зациклений -Я зациклений
На тому, що для Джонні істинне
Джонні треба визначатись
-А Джонні хоче сховатись -А Джонні хоче сховатись
Як же ти злетиш
Якщо до підлоги прибитий?
Джонні треба визначатись
МОВЧАННЯ = СМЕРТЬ
-Джонні треба визначатись -Джонні треба визначатись
-А Джонні хоче сховатись -А Джонні хоче сховатись
Як ти знаєш, коли треба розлучатись?
ЧОМУ ДЛЯ ЗМІН ПОТРІБНІ КАТАСТРОФИ?
Джонні не може вирішити
-Джонні не може вирішити -Вирішити
-Джонні не може вирішити
Джонні не може вирішити
Вирішити
-Вирішити -Вирішити
Джонні не може вирішити
Фредді в реанімації.
Що?
Прокинувся в суботу з гарячкою.
Його всього трясло.
Чекай, ні. Чекай.
Він на тому тижні казав, що лімфоцити…
Лікар сказав, що стан такий, як має бути, чотири дні тому.
Мабуть, це змінилося.
Чорт.
-Усе буде добре. -Так, справді.
Він одужає. Сама подумай.
Ти ж знаєш, який він упертий. Аж противний.
-Правда? -Так.
Ми повинні сердитися, що його не буде на недільному обіді.
-Справді. -Згодна?
Добре.
Фредді, чорт! Я мав би з'їздити в лікарню.
Коли ж я поїду? Я мушу писати.
Коли писати? Треба поговорити зі Сьюзен.
До Фредді. Дзвонити Сьюзен. Чому не пишеться пісня?
Як ти можеш думати про мюзикл, коли твій друг у лікарні?
Чого я тут?
Треба йти звідси. Вийти в оті двері й піти.
Але зараз 9:30 ранку неділі в кафе «Moondance».
Я нікуди не піду.
Обережно!
У вас є той чудесний єврейський хліб?
Це хала. Цей хліб називається «хала».
Ви б хотіли халу?
Візьміть же хто-небудь яйця.
«Харінґтон» на чотирьох. «Харінґтон»!
«Moondance». Чого ви хочете?
Це фільм «Мисливці на привидів».
Чи ми бронюємо? Ні, не бронюємо. У нас мале кафе.
-Де мій житній хліб? -Ім'я.
-Річард. -Річард. Скільки?
Каплан.
Річард Каплан. Скільки вас буде?
-Через «К». -Зрозумів. Скільки?
«К» як у «кіт».
-Я розумію. -Можна замовити?
Секунду. Скільки?
Це не іспит з математики.
Порядок.
Дякую це терплячість.
Я просив омлет без жовтків.
От чому ти тільки офіціант.
Напруга.
У жіночому туалеті наблювали.
-Рахунок! -Можна дві «мімози»?
Бо вона знайшла нову роботу.
Хлюпніть «Бейліс» у каву або горілки в апельсиновий сік.
Чого-небудь.
Рівновага.
Сандвіч з беконом.
Зараза! Каролін.
-Каролін! -Що?
-Вибачте. Є «Бейліс»? -Секунду.
Господи боже!
Обід.
Неділя
У синьому кафе зі сріблястим хромом
На зелених, фіолетових, жовтих, червоних стільцях
Сидять дурні
Хай би вони їли вдома
-Замість платити в неділю -Неділю
За холодний апельсиновий сік чи рогалик
На м'яких зелених циліндричних стільцях
Сидять дурні
П'ють каву з корицею
Або чай без кофеїну
-Навіки -Навіки
Навіки
У синьому кафе зі сріблястим хромом
Стікає зелена, жовта, фіолетова слина
З дурнів
Які вдома платили б менше
П'ючи каву
Світлу
Й темну
І холестерин
І булочки, булочки, булочки
Люди верещать, вимагають грінок
У маленькому кафе в Сохо
На острові між двох рік
У звичайну
Неділю
Обід
«НЕДІЛЯ» МУЗИКА Й ВІРШІ ДЖОНАТАНА ЛАРСОНА
Ранок понеділка.
Перший день репетицій до показу «Супербії», для якої й досі,
ану ж ви забули, не вистачає музичного номера у вирішальній другій дії.
Я пройшов туди крізь край мертвих —
Театральний квартал.
Ідеш через Таймс-сквер І що ти бачиш?
Потворність, де була архітектура
Де був шик і стиль Тепер несмак
Як 60-доларова вистава Це все шахрайство
-Це гра в ігри -Це гра в ігри
То чому я хочу грати в ігри?
-Це гра в ігри -Це гра в ігри
Мабуть, я божевільний, що граю в ігри
Навіть за Бродвеєм Гарантії нема
Що хтось не вирішує Що тобі дивитись
Це як Америка, нічого нового
Можна обійтися без смаку й репутації
Це як Америка — усе занепадає
Плювати на якість Це основне
Пиши для кіно Пиши для ТБ
Ну то й що, що лайно Зате не безплатно
Зароби тисячі доларів За перший начерк
Твоя доля не залежить Чи засміявся продюсер
Тож забудь Шекспіра Бекета, Мольєра
-Це гра в ігри -Це гра в ігри
Чому я хочу грати в ігри
Це гра в ігри Треба бути божевільним
Щоб грати в ігри
Це гра в ігри
«КОТИ» ПРОБИ
-Це гра в ігри -Це гра в ігри
Це гра в ігри
А мені що до того?
Я проходитиму проби на роль Второзаконня.
Від імені «Playwrights Horizons» хочу всіх привітати
й подякувати за участь у цьому дуже цікавому новому мюзиклі
дуже цікавого молодого автора Джонатана Ларсона.
Йому немає і тридцяти.
Дякую, Айро.
Це перший показ цього мюзиклу.
І тепер ви члени сім'ї.
Є питання перед тим, як почнемо?
Так, ви. Так.
Чи ви… Ви б не могли пояснити?
Так. Що пояснити?
Весь мюзикл. Сюжет.
Мене трохи бентежать деякі місця. Не в поганому сенсі.
«Супербія» — сатира, дія якої відбувається в майбутньому на отруєній Землі,
де переважна більшість людства все життя тільки й робить,
що витріщається на екрани своїх джерел інформації,
дивлячись передачі про крихітну еліту з багатих і могутніх,
які фільмують своє казкове життя наче телешоу.
У світі, де людські почуття поза законом.
Це буде перший мюзикл, написаний для покоління MTV.
Це мій…
Це мали бути прибульці? Я не думаю, що прибульці.
Ні, не прибульці. Але все діється в майбутньому.
Кольорова схема на цей день Чорно-червоно-чорна
Наркотиком, звісно Буде кіловат
Сьогодні тренд казати Прикметник «забавний» багато разів
Прекрасно. Продовжуйте.
У рейтингу письменників ти маєш Дві номінації
«Лице року» Та «Найкраща зачіска»
Готуйся промовляти Для фотосесії
Буде твій агент Тім Персент
Гарно.
-Ти казав, що тобі потрібен барабанщик. -О господи.
До побачення. Ви чудово працювали.
Ні, я казав, що потрібен оркестр.
Це сто доларів за кожного музиканта.
Так. А твій річний бюджет на постановки — пів мільйона доларів?
Поки що є 12 підтверджень на запрошення. Для 12 душ оркестр не потрібен.
Задавиш кількістю.
Якщо хочеш більше музикантів,
знайди на них гроші деінде.
Вибачай.
Дякую за все.
ЧАРІВНІЙ ПАЛИЧЦІ Я Б ЗАБАЖАВ, ЩОБ УСЕ ЦЕ ЗНИКЛО
Торік я був на трьох похоронах друзів.
Найстаршому було 27.
Пем, Ґордон, Елі.
Фредді навіть не…
Два тижні тому йому виповнилося 25.
І всі робили недостатньо.
Я зробив недостатньо.
Чи було мало часу, чи я, може, просто марнував час.
А як же час Сьюзен?
Коли я поговорю зі Сьюзен?
Що я скажу? Я не знаю, що сказати.
Отож Сьюзен чекає, а час собі цокає.
Цок, цок, цок.
І лишилося три дні до вистави.
Три дні, щоб написати пісню. І якщо пісня не вдасться,
не вдасться вся вистава, і це буде просто змарнований час.
Кого колише та пісня?
Мені не вистачає Майкла.
Я мушу поговорити з Майклом.
Я не маю часу на розмови з Майклом.
Там будуть усі, хто кимось є І всі, хто кимось буде
Ніколи в історії шоу-бізнесу Більше не буде такого явища
Не прискорюйтеся.
І схожого на нього
Це подія століття
Квінтесенція соціальних пригод…
Не вистачає приголосних у «квінтесенція соціальних пригод».
Привіт.
-Шикарно звучить. -Чого ти не сказала, що прийдеш?
-Вирішила зробити сюрприз. -Зробила.
Добре. Сьогодні вівторок.
До завтра я повинна повідомити рішення про роботу, тому…
У тебе буде момент, щоб зробити перерву?
Не можу. Перерви роблять актори. У мене перерв немає.
Я не знаю, що робити.
Можеш попросити відстрочку?
Вибач, може, поговоримо ввечері?
Вибач. Одну секунду.
Це так… Можемо ще раз це місце?
-Номінація -Номінація?
Номінація на нагороду за лице
-Лицьова нагорода -Вмикаємося
-Це означає, що я буду в ефірі? -Ти вже був
-Учора ти був гарний -Точно був?
Ти був Ти грався з моїм лазером
Ти думав, що то бритва
Я точно знаю, що Призвело до цієї сцени
Ми будемо в ефірі Моя музична шкатулка буде в ефірі
Де? Хто? Що це означає?
Там будуть усі, хто кимось є І всі, хто кимось буде
ПРОДАЙ КНИЖКИ ТУТ
Можу дати 50 за все.
Ви їх продасте в п'ять разів дорожче.
Це все, що я можу.
-Готівка? -Добре.
О ні. Він залишає «Godspell».
«День за днем».
Так, так. Мені подобається.
Я б хотів повести тебе на обід. Відзначити твій день народження.
Цього тижня не можу.
Потрібна твоя порада з деяких питань.
Майкле? Вибач, я тобі передзвоню пізніше.
Я зараз якраз працюю.
Та фокус-група, що я згадував… Вони все ще шукають людину.
У четвер на одинадцяту. У тебе ж з грошима туго.
Знаєш що? Не бери в голову.
Чекай. Скільки вони платять?
Тільки 75 баксів, але це може бути старт.
Я прийду.
Дуже тобі дякую. Дякую.
Ну все, бувай.
До зустрічі.
Там будуть усі, хто кимось є І всі, хто кимось буде
-Ти правду казав. -Я знаю.
Ніколи в історії Шоу-бізнесу більше не буде
Такого явища
Це подія століття
Квінтесенція соціальних пригод
Не маємо права пропустити Цей вечір блаженства
Це 31-а щорічна лицьова нагорода
Церемонія вручення Наживо в кольорі через супутник
Це 18-годинне дійство З перервами на рекламу
Від чудесної, прекрасної Шаленої чарорами
Усі, хто когось знає Усі, хто когось знає
Усі будуть
Там
Можна послухати?
Нову пісню.
Вона скоро буде.
Ти мене вбиваєш, Ларсон.
Господи.
Говори.
Гей, це я. Візьми слухавку. Я знаю, що ти прослухуєш повідомлення.
У тебе зараз світло горить по всій квартирі.
Я тебе бачу!
Привіт. А чого ти спершу не подзвонила?
Я дзвонила. Я теж рада тебе бачити.
Я не це мав на увазі.
Боже, Джонатане.
Нам треба поговорити.
Я пишу, Сьюзен.
І напишеш геніальний мюзикл у наступні десять хвилин?
Дякую, що підтримуєш мою роботу.
Бо ти такий мій герой?
-Ти про що? -А як ти думаєш?
А зараз, леді та джентльмени, представляємо вам…
сцени із сучасного роману, як сказано в пісні.
Вибач.
Мені не можна говорити про мої потреби. Які потреби?
-Я так казав? -А ти й не мусив казати. Це випливає.
Як це воно випливає?
Ти митець, а я твоя дівчина. Так ти вважаєш, правда?
Мені прикро Що тобі прикро
Бо мені прикро Через те, що тобі прикро
За те, що я сказав Про те, що ти сказала
Про те, що я не зміг
Розділити почуття
-Ми можемо поговорити пізніше? -Коли, Джонатане? Коли пізніше?
Не сьогодні.
Якби я подумала Що ти думав
Що я не думала Ділитися думками
Тоді моя реакція На твою реакцію
На мою реакцію Була б відвертіша
Я цілий день репетирував. Я не спав із четвертої ранку.
Я цілий тиждень намагаюсь написати пісню, і нічого не виходить.
Я боявся, що ти боятимешся
Якщо я скажу, що Боявся близьких стосунків
Я тобі кажу, яка я нещасна, уже кілька місяців.
Якщо для тебе не проблема Моя проблема
То, може, проблема Проста співзалежність
У Нью-Йорку всі нещасні! Бо такий він, Нью-Йорк.
-Я був неправий -Ти був
-Я був неправий, коли -Таки був
-Коли ти дзвонила -Дарма я дзвонила
Чи серйозно я сказав Коли сказав, що дзвінки набридли
Не знаю, як до тебе пробитися.
Ти мене весь час відштовхуєш, відгороджуєшся.
Я тебе не відштовхую.
Ти десь за мільйони кілометрів.
-Власне, я тут. -А чи тут, Джонатане?
Справді? Бо я тебе знаю.
Я не серджусь Що ти сердишся
Коли я серджусь Бо ти сказала, щоб я здох
На твоєму місці Я б так не робив
Я б зробив, що зробив Коли тобі подзвонив
Я б сказав, що сказав
Це правда. Я був сам не свій, але, клянуся, після показу…
Після показу.
Після показу!
-Усе — після показу. -Так.
Що, як показ пройде й нічого не зміниться?
Не буде продюсера з великим чеком.
Ти не потрапиш на Бродвей.
Залишишся офіціантом, житимеш у цій квартирі, без грошей.
Що тоді, Джонатане? А як же я?
Тобі прикро Що мені прикро
За те, що тобі прикро За те, що ти сказала
Ніби я не здатний Розділити почуття
Мені за тебе прикро
Я не можу переїхати в Беркшир.
Не відмовлюся від розвитку.
Думаєш, я не розумію?
Що?
Що ти… Що це? Чого ти хочеш?
Мабуть, я просто… Я хотіла, щоб ти сказав мені не їхати.
Якщо я думала, що ти думав
Що я не подумала
То моя реакція на твою реакцію
На мою реакцію Була б відвертіша
Авжеж я не хочу, щоб ти їхала.
-Справді? -Безумовно.
Я це від тебе чую вперше.
Ой боже.
Тепер я це почула
Ти думаєш, як це перетворити на пісню. Правда?
Тепер ти це сказав
Ні. Що?
Знаєш що, Джонатане? Мені набридло.
Сьюзен. Сьюзен, чекай.
Надіюся, показ пройде чудово.
Сьюзен, почекай. Сьюзен.
Зараз четверта ранку І в нас завтра лікування
Уже пізно для сексу
Тому просто відпочиньмо
Чекаємо ще одну людину.
Пригощайтеся водою.
-Отож… -Я Джон.
-Так, ви Майклів друг. -Так.
-Як ся маєте? -Добре. Ви спізнилися.
-Це так. Вибачте. -Та нічого.
-Це через метро. -Не сумніваюся.
Сідайте, коли зможете.
-Привіт. Дякую. -Ласкаво просимо.
-Тут точно нема туалету? -О, вам туди не можна.
Вона згадувала, коли платитимуть?
Отже, тепер, як ми всі зібралися…
-Гей. -Ага.
Почнемо зі швидкого мозкового штурму.
Щоб зашумували творчі соки. Це буде цікаво.
Дві години такого.
Заради одного додаткового музиканта.
Почнемо з обміну думками, які у вас з'являються,
коли я кажу слово «Америка».
-Джордж Вашингтон. -Прекрасно.
-Абрагам Лінкольн. -Лінкольн.
Імперія, расизм, геноцид, В'єтнам.
Ґровер Клівленд.
-Конституція. -Так.
-Хартія вольностей.
-Білль про права. -Правильні вчинки.
-Правильні речі. -Правильні речі.
Дорога на заході сонця.
Вітер у волоссі.
На дорозі нічого, тільки обрій.
Це красиво, містере Ларсон.
Так, запишемо це на дошці.
-Сонце. -Сонце сходить.
Світанок нового дня.
-І все повертається. -Де ти такий узявся?
-Ви дивовижний. -Це неймовірно.
Вікно виходить у поле.
Я дивлюсь у нього й бачу кроликів і білочок…
Пульсуюче серце країни.
Ох, нічого собі.
-Сказано прямо в яблучко. -Красиво.
Я такого ніколи не чула. Ви талановитий.
Я можу до цього звикнути.
Я міг би брати за це гроші.
Мати медичну страховку. І спонсоровану роботодавцем пенсію.
І BMW. І шикарну квартиру… на захід від Центрального парку.
Ні, ні… На схід.
Мене могли б і винагороджувати за творчий хист,
а не відкидати й ігнорувати.
Так можна прожити все життя.
Тепер, як ми маємо на думці всі ці прекрасні ідеї,
розвернемось до завдання, яке перед нами стоїть.
Ми повинні придумати назву революційного споживацького продукту,
який от-от ввірветься на полиці.
Отут і знадобиться ваша фантазія, містере Ларсон.
Продукт, про який ідеться — хімічна суміш без смаку й запаху
для використання як замінник жиру в кулінарії.
Його успішно випробувано на значній кількості ссавців.
Це добре.
Суміш має побічні ефекти, які мені доручено з вами обговорити.
Це зроговіння шкіри.
Цілковите облисіння. Волосся, брови, вії…
Це може бути на все життя.
І нарешті, у небагатьох піддослідних
спостерігали синдром токсичного шоку…
який вимагав нетривалої госпіталізації.
-Подумаєш. -Поганих ідей не буває.
-Вільна олія. -Подобається.
-Олійна воля. -Добре.
-Це те саме, що вона сказала. -Я переставила слова.
Це цілком допустимо, Кім. Дякую.
-Американська мрія. -Добре…
-Мрія про волю. -Добре.
-Нафтолія. -Непогано, Тодд.
Талія. Ні.
Придумав.
-Я маю. Маю точну… -Кажіть, кажіть!
Хочете почути? Я маю точну назву для цього продукту.
Херзац.
Херзац?
-Це жарт. -Це не смішно.
-Тобі, може, і не смішно, але… -Джоне, я тебе рекомендував.
Я поставив своє ім'я на кін заради тебе.
-Скажи їм, що в мене був інсульт. -Це не смішно.
Це моє життя.
Це не твоє життя — це реклама.
Це вигадування, як дурити людей, щоб ті купували непотрібне їм лайно.
Це складніше, ніж ти думаєш.
Не розумію, як ти можеш сприймати це серйозно.
-Мені платять. -Гроші — це ще не все.
-Вони не шкодять. -Ти так думаєш?
Наче ти робиш щось шляхетне.
-Я творю мистецтво. -Бо світу потрібно більше мистецтва.
Власне кажучи, так. Принаймні я не увічнюю систему, яка…
Не треба фарисейства. Ти пишеш мюзикли,
а не рятуєш тропічні ліси.
Боже, хотів би я бути як ти, все життя дбаючи
про відповідну машину, відповідний костюм і жити в домі з портьє.
А чому мені цього не хотіти? Не всі ми маємо вибір.
Зате ти сприймаєш це як належне.
-Що, наприклад? -Життя з тим, кого любиш.
Ти знаєш, що за це віддав би я? А ти носом крутиш.
Якщо це те, чого ти хочеш, то що тебе зупиняє?
Що зупиняє? Моральна більшість.
Люди, які керують у цій країні.
Я не можу одружитись. Не можу мати дітей.
Половина наших умирає, а ще половина боїться, що вмре потім.
Тож вибач, Джоне, що в мене гарна машина.
Вибач, що переїхав у квартиру з центральним опаленням.
Вибач, що радію життю, поки ще маю час.
Мені треба йти.
-Поїдь на метро. -Краще пройдуся.
Майкле.
Алло.
Джонні, дорогенький. Це Роза.
-Алло. -Роза Стівенс?
-З нетерпінням чекаємо, що буде завтра? -Завтра?
Ти пам'ятаєш про презентацію?
Чи я пам'ятаю? Я приведу всіх продюсерів міста.
Хай буде добре.
Так… буде прекрасно.
Подивимося, чи змусимо продюсерів битися
за цей твій мюзикл. Що скажеш?
Так, аякже.
Добре, котику.
Чарлі, набери Гарольда Прінса.
Розо. Я…
Вибач.
Знаю, знаю.
О ні.
Чого ж ви не подзвонили, що я спізнився з оплатою,
перш ніж вимикати електрику? Який у цьому сенс?
-Я пояснював — ви одержали осторогу… -Ні, ні, слухайте.
Ви не розумієте. У мене вистава.
У мене через 12 годин публічна презентація мого мюзиклу…
Сер, якщо ви будете підвищувати голос…
Пробачте. Чуєте, я можу заплатити по телефону, зараз.
-У мене є кредитна картка… -Каса прийому платежів закрита.
Я хотів би це вирішити негайно.
Каса закрита, бо вже ніч.
-Що ж мені робити? -Сер, як я сказав, дзвоніть…
-Алло. -Привіт, Бет. Привіт.
Як життя? Це Джон.
Привіт, Джоне.
Привіт… Сьюзен є?
Вона не хоче з тобою говорити.
Так.
Авжеж.
Ти можеш… їй дещо від мене передати?
-Що саме? -Ну, це, знаєш…
Я хотів їй нагадати, що завтра мій показ, і я…
Я не маю права просити. Просто це…
Я дуже хотів би, щоб вона прийшла.
Я їй скажу, що ти дзвонив.
Ось і маємо.
Мюзикл, якому я віддав свою юність,
от-от буде виставлено на загальний огляд усім продюсерам Нью-Йорка.
Я не написав жодної ноти й жодної строфи
найважливішої пісні вистави.
У мене нема електрики.
Мій найкращий друг лютий на мене. Моя дівчина зі мною не говорить.
І я можу робити чи думати тільки одне:
Плавати.
Ненавиджу цю роздягалку. Чому Сьюзен не відповідає на мої дзвінки?
Піт, вогкість, луна Запах, пекло, реп
Звуку додай Спека, вогкість, спека, піт
Як водичка?
Розтяжка, розтяжка Поплюй у маску
Усе в тумані Попробуй воду
Подумай чи пірнати Шок для шкіри
Очікуй болю, болю Болю зараз
Раз, два, три, вдихни повітря, сім
Он дівчина Раз, два, три
О, вдихни повітря Гладенька м'яка шкіра
Два, три О, вдихнути… тринадцять.
Довгі ноги, коричнева шкіра й мокре волосся
Ого, і мокре волосся
Чи Роза слухала мій запис?
Поштовх, розтяжка, гребок Дивись на руку, повертай ногу
Мокре волосся Спокійно, пацан дуже повільний
П'ятнадцять Чи можу зробити сорок?
Повільний Торкни його за п'яту!
Передзвони! Тонка червона стьожка
П'ятдесят футів, шістдесят Вона схожа на Сьюзен
Сьюзен красива
Випусти, вижени, не думай Випусти
Тримай плечі нижче, нижче
Легше, не так сильно
Зрозумій, звідки йде рух
Руки — ні Плечі — ні
Лікті — ні
Нижче, зі спини Так, нижче
Тридцять дев'ять, сорок
Зосередься
Рух уперед
Крізь воду
Допомагає отямитись
-Утекти -Отямитись
Отямитись
Я ширяю
-Я вода -Ти у повітрі
-Ти як лицар -Я підземелля
Я мов королева
ОТЯМСЯ
Вистава ось-ось почнеться.
Зал абсолютно порожній.
Вистава має ось-ось початись, а я дивлюся
на 60 вільних складаних стільців.
Привіт.
Привіт, юний генію.
Мені в неділю буде 30.
-Ну, з днем народження. -Дякую.
-Тридцять — це ще юність. -Нікого нема.
Бо ще й дев'ятої нема.
Презентація почнеться о десятій.
Це добре.
Кльово.
Добре.
-Ти з аркуша ноти читаєш? -Так.
Поволі, дивовижно люди починають збиратися.
-Джонні. -Я зараз.
Це феноменально. Яке приміщення. Феноменальне.
-Це репетиційна студія, тату. -Але студія на Бродвеї.
-Це вже не гра. -Ми такі за тебе раді.
-Дякую. -Тобі платять?
Ні.
-Іншим разом. -Аякже.
-О, глянь, для нас. -Ні, це не…
-Це для когось іншого. -Ти хочеш тут?
Можете сісти на будь-які інші стільці.
-Ні пуху ні пера. -Сядемо там?
-Я люблю вас. Дякую. -І я тебе люблю.
Зачіска в нього чудернацька.
Хороша явка.
Ага. Переважно друзі.
Який кошмар.
Дякую… що прийшов.
Мене б ніщо не стримало, Джоне. Ти знаєш.
-Ну що ж. Ні пуху. -Ага.
ЗАРЕЗЕРВОВАНО
Дякую.
Айро! Старий негіднику!
-Джонатане, як життя? -Розо.
-Джон Ларсон. -Ось де він.
Той, кого я шукаю. Нервуєшся? Не нервуйся.
-Трохи нервуюся. -Авжеж нервуєшся.
Перша презентація мюзиклу — це як колоноскопія посеред Таймс-сквер.
Тільки при колоноскопії найгірше — дізнатися, що в тебе рак.
А з мюзиклом дізнаєшся, що ти вже труп.
Вдалого шоу. Дуже хочу побачити.
Не можна далі тягти. Чверть по десятій.
Я знаю.
-Ні пуху ні пера. -Так.
Іди сюди. Дякую.
Вітаю. Добрий день.
Я Джонатан Ларсон.
Ну…
Це не обов'язково. Дякую, було дуже приємно.
Дякую, що прийшли сюди цього ранку. Це…
-Це Стівен Сондгайм. -Гаразд.
Як я казав, дякую, що прийшли. Це мій мюзикл, «Супербія»,
над яким я працював… якийсь час працював.
І я дуже надіюся, що він вам сподобається.
Дякую.
І наступні півтори години — у тумані.
Там будуть усі, хто кимось є І всі, хто кимось буде
Ніколи в історії шоу-бізнесу Більше не буде такого явища
Це подія століття
Квінтесенція соціальних пригод
Не маємо права пропустити Цей вечір блаженства
Усі, хто когось знає Усі, хто когось знає
Усі, хто є кимось Усі, кого хтось знає
Там будуть усі
А тоді…
Каресса виходить наперед співати мою нову пісню,
якій немає і дванадцяти годин.
Я заплющую очі.
Збираюся з духом.
Я не смію вдихнути.
Та коли я розплющую очі…
Я не бачу там Каресси.
Ти у повітрі
Я під землею
Сигнали затухають
Неможливо знайти
Я нарешті відкрилась
Для тебе я зроблю що завгодно
Але ти вимкнув звук
Якраз як я почала співати
Отямся
Оборона — це не вихід
І ти знаєш, чи принаймні знав
Не можеш згадати, коли все почалося
Були тільки ти і я
Були тільки я і ти
Мені смішно
Ми влаштували шоу
Любов застаріла в наш час
Як можна очікувати, що вона виросте?
Ти наче лицар
Я мов королева
І все, що в нас нині є
Це статичні завади на екрані
Отямся Непевність — це нормально
Якщо ти просто порожня картинка
Що променіє з екрана
Любий, будь щирий Знов прийде почуття
І без мелодії з музичної шкатулки
Ти можеш мене зрозуміти
До глибини моїх очей Придивися
До глибини моїх зітхань Прислухайся
Хай музика почнеться в серці
Не єдине чуття розбуди, а всі п'ять
Отямся
-Отямся -Отямся
Отямся
Любий, вернися
Живим
-Алло. -Привіт, котику, це Роза.
-Привіт, Розо. Дякую за дзвінок. -Ти ж залишив шість повідомлень.
Так. То ти вже що-небудь чула?
Котику, я нічого не чула, але схвальні відгуки йдуть цілий день.
Дзвінок за дзвінком.
Добре. Так! Це чудові новини.
І всі кажуть одне й те саме: «Ох і Джонатан Ларсон!
Не терпиться побачити, що він напише далі».
Тобто, як це «що далі»? А про «Супербію» що?
Я завжди тобі казала, що таке продати важко.
Твір надто мистецький для Бродвею.
Туристи не викладуть 50 доларів,
щоб подивитися виставу про зорельоти й роботів.
Вона не про це.
Авжеж, Джонатане, я це знаю.
Ти знаєш продюсерів — їх цікавить тільки одне.
Ясно. А якщо забродвейські театри?
Дуже дорого для забродвейських.
Тисячі на кастинг, спецефекти…
Чарлі, скажи, я зараз буду.
-Я мушу бігти. -Вибач, Розо…
Поздоровляю з чудовою презентацією.
Розо, Розо, чекай.
То… Скажи…
Що мені тепер робити?
Починай писати наступний.
А як допишеш, починай ще новіший.
І так далі, і так далі, бо це і є «бути письменником», котику.
Кидаєш творами об стіну
і всупереч надії сподіваєшся, що врешті щось прилипне.
І послухай маленьку пораду від людини, яка в цьому бізнесі дуже-дуже давно.
Наступний твір пиши про те, що знаєш.
Добре, малий?
Так.
Починай гострити олівці.
Так.
Даймо ситуації відстоятись, а через тиждень побачимо, що буде.
Мені потрібна робота.
-Можеш зачекати? -Я вибачуся перед дамою з фокус-групи.
Я більше не скажу поганого слова про маркетинг, клянуся.
Я тобі зараз передзвоню.
Я хочу робити так, як робиш ти.
Хочу BMW, хочу портьє, хочу все. Добре?
-Що сталося? -Усе добре.
Я вісім років убивався над мюзиклом, якого не буде.
Неправда. Це було щось неймовірне.
Недостатньо неймовірне. Майку, я так більше не зможу.
Не зможу ще п'ять років бути офіціантом,
ще п'ять років писати твори, яких ніхто ніколи не побачить,
поки Бродвей витворяє мюзикли, в яких нема й натяку на оригінальність
чи, боронь боже, актуальної думки про світ!
Ти закінчив?
-Ні, власне… -Презентація була дивовижна.
Це трагедія — відмовитися від свого.
-Ти ж відмовився. -Я тебе прошу!
Я був посереднім актором.
Знаєш, скільки в Нью-Йорку посередніх акторів?
А знаєш, скільки в ньому Джонатанів Ларсонів?
Один.
Майку, я не можу й далі марнувати життя.
-Мені через два дні буде 30. -І що?
Стівену Сондгайму було 27, коли його перше шоу йшло на Бродвеї.
Ти не Стівен Сондгайм. Зачекай трохи довше.
-Не можу чекати. Життя минає. -Розумію.
Ні, не розумієш. У мене закінчується час.
-У тебе не закінчується час. -Ти нічого про це не знаєш.
Я ВІЛ-позитивний.
Що?
-Давно ти це знаєш? -Кілька днів.
Хтозна. Може, мені пощастить, як деяким.
Проживу рік, чи й довше.
Думаю, я трохи знаю, що таке «закінчується час».
Чого ти мені не сказав?
Ти намагався.
Джіл Крамер знову на другій лінії.
Я мушу відповісти.
-Майку… -Я зараз не можу про це говорити.
Джіл. Так, це Майкл.
Я хотів уточнити стан рахунку Дауні.
Я згадую знайомство з Майклом.
Це був перший день у літньому таборі 22 роки тому.
Нам було по вісім.
Згадую старші класи, усі вистави, у яких ми виступали разом.
Таке життя…
Згадую літо, коли наші батьки вирішили відпочивати
в тому самому містечку на мисі Кейп-Код, за милю одні від одних.
Ми щовечора зустрічалися на пляжі…
сиділи до третьої ранку, говорили про наші плани.
Про те, як ми колись разом переїдемо в місто…
знайдемо дешеву квартиру, нас помітять…
і ми змінимо світ.
Ви додзвонилися до Сьюзен, Бет…
Згадую перші канікули в коледжі.
Ми шмальнули трави на хвилерізі, і Майкл сказав мені, що він гей.
Я згадую наших друзів, їх так багато.
Згадую їхні похорони.
Згадую їхніх батьків, молодших за 50, і як вони читали каддіш над дітьми.
Згадую їх і думаю про Майкла.
І ще не усвідомивши, що сталось, я починаю бігти.
Повз ставок, повз карусель.
…ПРО ВІЛ. ІЗ ЦИМ ТРЕБА ЩОСЬ РОБИТИ
Цокання тепер таке голосне, Що не чути більше нічого.
Серце калатає аж у горлі.
Вітер верещить у деревах.
Небо темніє.
Я хочу це зупинити. Я хочу все зупинити!
Коли мені було дев'ять
Ми з Майклом
Записались на шоу талантів
О дев'ятій ранку прийшли на репетицію
Майкл не вмів співати
Я сказав: «Байдуже»
Ми співали «Yellow Bird»
І «Let's Go Fly a Kite»
Знову, знову й знову
Доки не зазвучало правильно
Коли ми вийшли
З будинку YMCA
О третій дня
Сонце вже випалило траву
Я подумав От як можна провести день
Я клянуся
Тут і зараз
Що проводитиму
Своє життя саме так
Коли мені було шістнадцять
Ми з Майклом
Одержали ролі у «Вестсайдській історії»
У старшій школі Вайт-Плейнса
О третій пішли репетирувати в спортзал
Майк грав Дока, який не співає
Добре йому
Ми співали «У тебе ракета в кишені»
і «Сьогодні буде час Ракет»
Знову, знову й знову
Доки не зазвучало правильно
Коли ми вийшли
Виснажені п'єсою
Була дев'ята вечора
Зорі й місяць освітлювали шлях
Я подумав
От як можна провести день
Я поклявся
Тепер я питаю себе
Чи перестав я так проводити життя
Мені двадцять дев'ять
Ми з Майклом
Живемо на західній стороні Сохо, в Нью-Йорку
Дев'ята годинна, я написав вірш чи два
Майкл співає свою пісню на Медісон-авеню
Я співаю: «Отямся
Оборона — це не вихід»
Знову, знову і знову
Доки не стало правильно
Коли я вийшов з Сі-мінор чи Ля-мінор
П'ята година, пора в кафе
Я йду
І думаю
От як можна провести день
Я клянуся
Тут і зараз
Що проводитиму
Своє життя саме так
Що проводитиму
Своє життя саме так
Привіт. Хай що буде далі, я з тобою. Клянуся.
Є… група підтримки, зветься «Друзі на ділі».
-У них завтра зранку збори… -Вигляд у тебе лайняний.
Я так змерз.
Заходь.
Ох, Майку.
Пробач.
Неділя.
Мені сьогодні 30 років.
Говори.
Джоне? Це Стів Сондгайм. Роза дала твій номер.
Нічого, що я дзвоню?
Після показу не вдалось поговорити, а я хотів сказати, що вийшло дуже добре.
Поздоровляю.
Можна було б зустрітися й поговорити.
Я не наполягаю.
Головне, що це робота першокласна, вона має майбутнє.
Як і ти.
Я подзвоню ще з деякими думками. А тимчасом пишайся.
СТРАХ ЧИ ЛЮБОВ
ЧОМУ МИ ГРАЄМОСЯ З ВОГНЕМ?
ЧАС
ЗАКРИТО НА ПРИВАТНУ ПОДІЮ
Знаєш, якась мала, дуже мала часточка мене
була крихітку рада почути, що ти не йдеш з роботи.
-Я б сумував, якби не бачив тебе щонеділі. -Будьмо.
Я сказала Фредді. Він злий на твою агентку.
Як він?
-Скоро мають виписати. -Справді?
Так.
Боже…
-Я піду… так. -Іди пояснюй.
-Привіт. -Привіт.
Я не знаю, чи…
Я не знала, чи хочеш ти, щоб я сюди приходила.
Я щасливий, що ти тут.
Як пройшло читання? Чи хто-небудь…
-Співчуваю. -Ні, усе нормально.
-Я так хотіла тоді прийти. Просто… -Сьюзен…
Я знаю.
Що ти тепер робитимеш?
Почну писати новий.
Я погодилася на роботу.
Добре.
Я радий за тебе.
З днем народження.
Дякую.
Не треба було нічого мені дарувати.
Це для наступного мюзиклу.
Ідеї є?
Тільки питання.
Це вже добре для початку.
Прощавай, Джонатане.
Наступний був «тік-так… БУМ!»
Потім ми вернулися до його відкладеного проєкту «Комірне».
Цей мюзикл ішов на Бродвеї 12 років.
Він змінив саме розуміння того, яким має бути мюзикл.
Як він має звучати.
Які сюжети використовувати.
Джонатан його не побачив.
Уночі перед першим публічним показом «Комірного»
він умер від раптової аневризми аорти.
Йому було 35 років.
Він мав іще так багато питань.
ТІК, ТАК… БУМ!
Чому ми граємося з вогнем?
Чому ми пхаємо пальці в полум'я?
Чому лишаємо долоні на плиті
Хоч і знаємо, що буде боляче?
Чому відмовляємося вішати ліхтарі
Коли вулиці небезпечні?
Чому потрібен прикрий випадок
Щоб до нас дійшла правда?
Клітки чи крила Чого ти волієш?
Спитай у птахів
Страх чи любов, мала
Не відповідай
Дії говорять голосніше за слова
Нащо нам старатися
Коли можна просто жити і все одно мати?
Чому ми киваємо головами
Хоч і знаємо
Що начальник помиляється?
Нащо нам прокладати шлях
Коли протоптана стежка така безпечна
І така манлива?
Як, подорожуючи
Ми бачимо тривогу й страх
І утримуємося від боротьби?
Клітки чи крила
-Клітки чи крила -Чого ти волієш?
Спитай у птахів
Страх чи любов, мала Не відповідай
Дії говорять голосніше за слова
Голосніше за, голосніше за
Що потрібно Щоб розбудити покоління?
Як ти примусиш когось Злетіти й літати?
Якщо ми не прокинемось І не струснемо країну
То будемо ковтати пил За світом, дивуючись, чому
-Чому -Чому
Чому ми лишаємося з партнерами
Про яких глибоко в душі знаємо
Що вони не ті?
Чому…
ЗАРЕЗЕРВОВАНО СЬЮЗЕН ВІЛСОН
-Може, нам краще -Опинитися в пеклі
Ніж спати вночі на самоті?
Чому ми йдемо за вождями, які не ведуть?
Чому потрібна катастрофа Щоб почати революцію?
Якщо ми такі вільні, то скажіть мені, чому
Хто-небудь, скажіть чому Так багато людей у крові
Клітки чи крила
-Клітки чи крила -Чого ти волієш?
Спитай у птахів
Страх чи любов, мала Не відповідай
Дії говорять голосніше за
Голосніше за, голосніше за
Клітки чи крила
Чого ти волієш?
Спитай у птахів
Страх чи любов Не відповідай
Дії говорять голосніше
Голосніше за, голосніше за
Вони говорять голосніше
Голосніше за, голосніше за
Дії говорять голосніше за
З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ, ДЖОНЕ
Загадай бажання.
Переклад субтитрів: Леонід Дмитренко