EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
Mit navn er David Farrier.
Jeg er New Zealandsk journalist
og undersøger de mest besøgte mørketurist-steder i verden.
Denne gang er jeg i Japan.
Mørk turisme kan være farligt,
så jeg starter med et katastrofekursus.
Ret intenst.
Mon det forbereder mig på det, jeg kommer ud i
på det mest populære selvmordssted...
-Der er noget deroppe. -Ikke godt.
...træder ind i en bizar fremtid styret af robotter...
Nyd dit ophold på Henn na Hotel.
...udforsker en spøgelsesø...
Det er utroligt.
...og dyrker lidt atom-turisme.
-Hvad ser du her? -Du godeste. Strålingen er højere
end ved Tjernobyl, hvor ingen må komme.
Man lever farligt som mørketurist.
Jeg starter midt i et af Japans største katastrofeområder,
atomreaktor-nedsmeltningen i Fukushima.
Atom-turisme. Hvem kunne tro det?
Normale mennesker ville blive væk fra radioaktivitet,
men det er perfekt for en mørketurist,
og jeg er i en bus fyldt med dem.
I 2011 ødelagdes området at et kæmpe jordskælv
og derefter en tsunami,
der fik Daiichi-atomkraftværket til at eksplodere og lække stråling.
Over 20.000 mennesker døde.
Mange flere i området blev evakueret på grund af strålingen.
Indtil nu har området være afspærret,
men regeringen siger, at folk kan vende tilbage nu.
Jeg måtte se ved selvsyn, hvordan en atomkatastrofe ser ud.
Er det sikkert at være her?
Mine damer og herrer, jeg er jeres turisguide.
Dagens guide er Yo.
Jeg må være forsigtig med højre og venstre,
for det er omvendt for jer.
Så jeg må sige: "På jeres højre side" og "På jeres venstre side".
Det er en helt almindelig tur til en radioaktiv park for Yo.
Han virker ikke bekymret for farer.
Hvilke niveauer ville bekymre dig, Yo?
Hvis man skal bo der,
bekymrer 0,20 mig.
Okay.
Det er sært og svært, for du er så glad,
at vi ikke ved, hvor farligt det er.
Jeg får ikke horn eller ekstra fingre.
Mine med-turister omfatter en gruppe lige så fascinerede udlændinge.
Jeg hører, at D-vitamin kan afbøde strålingen.
Man må passe godt på sig selv.
Ja.
Første stop på turen er byen Tomioka.
Tsunamien nåede ikke hertil, men byen blev ramt af jordskælvet
og derefter den radioaktive sky.
Lad os stå af bussen.
Dette er en af de byer, regeringen siger er sikker,
men beboerne vil helst ikke tilbage.
Den er stadig helt forladt.
-Her er ikke mange. -Nej.
Ret så stille.
Det er utroligt, at tyve ikke har stjålet alt.
Måske ved de mere end os.
Du godeste!
-0,7. -Vi rammer 0.72.
Vi har alle en Geigertæller med,
der svarer til strålingens metaldetektor.
Pludselig slår alt ud.
Strålingen er langt højere end det, jeg blev advaret om,
og atomturisterne bliver bekymrede.
Du sagde før, at det niveau, der ville bekymre dig,
var 0.2.
Min Geigertæller viser 0,75.
Det er højere end Pripyat ved Tjernobyl,
hvor ingen må komme.
Hvordan siger man til folk, det er okay med så høje niveauer?
Da de har erklæret undtagelsestilstand,
kan de hæve det maksimalt tilladte strålingsniveau.
Og det skal se ud, som om der er sikkert her.
Men det er det ikke.
-Du kan selv finde det. -Men...
-Om hvor mange år? -Om hvor mange år, ja.
Det tager nok over 200 år,
før alt er normalt igen så at sige.
-200? -200.
Pludselig virker atomturisme som en skidt idé.
Det er lidt skræmmende, når den bipper mere og mere.
Særligt når man ser butikker med ødelagte facader og så videre.
Og der er børnecykler derinde. Det er uhyggeligt.
Jeg forstår godt, folk ikke vil flytte tilbage.
Og det bliver bedre.
Yo siger, støvet er særligt radioaktivt.
Han siger, at indånde det kan give kræft.
Jeg ved ikke, om det var det, mørketuristerne håbede på.
Jeg ser, du har maske på nu.
Ja, her er så støvet.
Jeg føler, jeg også bør bære maske.
-Jeg glemte, vi havde dem. -De er der jo, så...
-Den skal åbnes. -Skal den åbnes?
Nå, ja. Jeg har aldrig brugt en før.
Her er meget støvet så jeg tog den på.
Som du kan se, dugger brillerne,
så jeg kan intet se. Et dug-problem.
Vi tager til Tomioka ad Rute Seks til centrum for atomulykken.
Vi passerer områder, der stadig ligger
i det formodede strålingsområde,
trods en snedig kampagne
fra regeringen, der kalder den "det svært tilgængelige område".
-Det er en portgade. -Porte i alle ender.
Se de porte.
Der er barrierer for alle indgange til det forbudte område.
Det ligner nu mere et militært område,
og bussen må ikke stoppe her.
Men Yo prøver at få os ind.
Yo.
Det er et "svært tilgængeligt område". Gå ind i bussen igen.
Området er lukket, undtaget for køretøjer.
I skal hurtigt væk.
Hvorfor?
Dette er område er udlagt til "ingen tilbagevenden".
Vi må ikke parkere her eller lukke folk ud.
-OK. -Kun gennemkørsel.
Hvor længe har du arbejdet her?
-Fem år. -Fem år?
Kan du lide det?
Skynd jeg at køre igen.
Okay.
Hvis jobtilfredsstillelse kommer af at fjerne folk som os,
må han være lykkelig,
men jeg vil stadig kigge ind i det forbudte område.
Jeg besnakker Yo til at lukke mig ud for lige at smugkigge.
Kun fem minutter hvis muligt.
Gør dig klar.
-Ud. -Ud, David.
Ud, David.
Nu.
Spillearkaden er uberørt siden jordskælvet.
Det er uhyggeligt at se legetøj her
helt færdigt.
Vi ser ovenpå. Lad os kigge på...
Wow.
Det er helt smadret.
Her er meget støv. Skræmmende.
Det er en underdrivelse.
Ting og støv her er meget radioaktivt,
da regn og vind ikke kan komme ind og fjerne partiklerne.
Vi blev advaret én gang,
så de må helst ikke se os herinde.
Pas på glasset, gutter. Men vi gik for vidt.
Vi taler ikke japansk.
-Pas? ID? -Inde i bussen.
Vi har problemer.
Men Yo kommer og prøver at rede trådene ud.
-Hvad sker her, hr.? -I må ikke ...
-Vi må vist ikke stoppe her. -Du har ret, hr.
Det tog nærmest en evighed og gav en skarp advarsel.
Så kørte vi videre, men Yo er ikke glad for min udflugt.
Kan vi blive arresteret, tror du?
Lige før? Vi var heldige.
Mener jeg.
Okay.
-Okay. Tak, Yo. -Okay.
Jeg har det skidt med, at Yo måtte redde os.
Denne tur er mere stressende, end jeg havde forudset.
Frokosten giver en god pause.
Vi stopper i Namie ved en café kaldet Bedstemors,
som ikke overraskende drives af bedstemødre.
-Konnichiwa. -Arigato.
Den er med i regeringens plan om at lokke folk til byen.
Men da ingen af bedstemødrene bor der,
virker det lidt sært.
Hvem spiser? Vil alle spise?
-Hvilken mad? Hvor er... -Er det sikkert?
Jeg elsker japansk mad, men som de andre
er jeg betænkelig ved at spise noget, der kommer herfra.
-Har du spist her før, Yo? -Nej.
-Første gang. -Første.
-Yo? -Ja?
Kommer maden herfra? Dyrket lokalt?
-Det ved jeg ikke. -Ingen anelse?
Det er svært at vide noget sikkert, ikke?
Jeg vil ikke spekulere over det.
Men vi er sultne og giver efter.
Måske er det radioaktivt, men lækkert.
Bekymrer du dig om noget? Du virker helt sorgløs.
Vi skal bo her i landet.
Jeg skal bo her hver dag.
Bekymringer er ikke godt for psyken.
Livet er farligt.
Sådan er det, ikke?
-Man kan blive ramt af en bus. -Ja.
Regeringen har endda hyret gadekunstnere,
der skal tiltrække folk til stedet, og jeg bliver hurtigt fanget.
Jeg fatter ingenting.
[Gadekunstner]
Der er intet at bekymre sig om.
Ikke når sådanne ting foregår.
Klæder det mig?
Boink!
Efter frokost kører vi til kysten,
hvor tsunamien ramte første gang.
Her var engang små byer fyldt med mennesker,
men det blev skyllet væk, og nu er her øde.
Hvor er vi nu, Yo? Hvordan er det her?
Det er det tsunamiramte område.
Så her ramte tsunamien?
Den fjernede hele byen.
Da den løftede sig fra vandet,
var den 4,5 meter høj.
Omkring 260 mennesker døde her.
Jeg kan ikke forestille mig en 4,5 meter høj vandvæg,
Hvad ville jeg gøre?
Folk her har ingen chancer haft.
Det er alt, der er tilbage af hjem, butikker og liv.
Reduceret til brokker og ruiner.
Det er surrealistisk
at se personlige ting efterladt til glemsel.
Det gør indtryk.
Det eneste, der ikke faldt, var gravsten,
der står som tavse vidner om dem, der levede og døede her.
Her er uendeligt trist.
Men ikke alle føler det samme.
Okay, ikke engang...
Reaktoren er lige sprunget.
-Dit ansigt skal eksplodere. -Hvad betyder det?
Vær maskulin!
-Fik I gode billeder derinde? -Vi fik en god selfie, ja.
Jeg kunne have brugt mit andet udseende, men det er fint.
-Jeg klarer mig. -Paris modeuge.
Vi kan grine lidt, men det er ret alvorligt.
Synes du ikke?
Jo, jeg er helt enig.
Man griner af og til for at dække over nerver.
Ja.
Jordskælv, tsunami og til sidst udslettelse.
En atomkatastrofe er en uønsket gave, der hænger på.
Og her ligger størstedelen.
Under de grønne presenninger ligger dynger af fleksible beholderposer.
De indeholder det lavradioaktive jord
eller planter.
Man fjernede radioaktiv overfladejord og oplagrede den "midlertidigt".
Disse jordlagre findes overalt i provinsen.
Det virker utroligt, at der er over ni mio. poser med det,
der bare ligger der.
Hvad pokker vil de dog gøre med dem?
Hvor længe kan det her holde?
-To-tre år. -Okay.
I kan se, nogle af poserne er ved at gå i opløsning.
De dækker det nok for at skjule, at de bliver opløst.
Det er nok sådan.
De er beregnet til at holde i tre år, men det er seks år siden.
Deres orden og præcision er smuk,
og det ser nu godt ud på Instagram,
men det ændrer ikke på, at den radioaktive jord stadig er her.
Jeg ville ikke ønske, mine voksne børn,
der endnu ikke har familie, kom her. Mine døtre.
For der er noget om, hvilket køn man er.
Jeg tror, der er større fare for kvinder her end for mænd.
Okay.
Undervejs går omfanget af denne farce op for mig.
By efter by er som denne.
Ødelagt.
Radioaktiv.
Forladt.
Dette sted kaldes "svært tilgængeligt".
Det betyder, man skal have en særlig tilladelse til at køre igennem.
Ingen lytter til Yo mere.
I stedet ser alle på deres Geiger-tællere.
Hvad ser du her? Jeg er på 1,43 nu.
1,55.
-1,89. -Hvad fanden! Det er højt.
Ja, det stiger.
Ja, jeg ved ikke, om det er over Tjernobyl. Er det dét?
Jeg så på Safecast, der har kort over hele området.
Der stod, at vi ikke ville komme over 0,4.
Det her er dog fire gange så højt.
Så jeg har det ret skidt med situationen.
Mon det her er sikkert?
Jeg er også bekymret nu.
Vil alle gerne videre?
Hvis vi ikke kommer over det, så er det okay,
men jeg tager også det her meget alvorligt.
Anya sagde lige det, som vi alle tænker.
Vi er alle paranoide over strålingen,
særligt efter Yo sagde, alt over 0,2 var usikkert.
Så kommer den.
1,9.
-2,3. -2,8.
Niveauet stiger. Alle er meget nervøse.
Ingen forventede de høje tal, ikke engang vores hold.
Så det før var ikke engang det værste?
Nej.
-Det var ikke centrum? -Nej, det ved du godt.
Jeg bliver her!
Selv bussen virker ikke sikker mere,
og niveauet stiger igen.
-I guder. 1,87. -Du godeste!
-3,75. -Kors.
-7,19. -Åh, Gud.
Tallene er nu 50 gange over 0,2-grænsen.
Jeg vil væk herfra nu, og jeg er ikke alene.
-Jeg har 9,71. -Skræmmende.
-Okay. -Vi er skræmte. Okay.
-Vi er skræmte nu. -Ja.
-Lad os smutte. -Ja.
-Alle for? -Hvem vil væk?
-Det vil jeg. -Så kører vi. Chaufføren slukkede motoren!
Ikke lige stedet til motorstop.
Turen er enstemmigt afsluttet.
De siger, det er sikkert at vende tilbage til Fukushima, og held og lykke til dem,
men her er stadig alt for radioaktivt efter min smag.
Det har været spændende at se et atomkatastrofeområde,
og jeg kan se, hvorfor mørketurister nyder det,
men én tur er nok for mig.
Jeg vil så langt væk fra området som muligt.
Mit hotel er ikke kendt for gode senge eller komfort,
men har et post-apokalyptisk tema med glimt af en sær, alternativ fremtid,
der udelukkende drives af robotter.
Det ligger nok i den sære ende af mørketursimen.
Goddag.
Hold dit pas hen til læseren,
eller tryk på "No passport", hvis du intet har.
Som medlem med kort til Jurassic Park fanklub,
der betjenes af en velociraptor, er det her ret sejt.
Nyd dit ophold på Henn na Hotel.
Mange tak.
Hotellet lover, at højdepunktet er min egen personlige robot.
Slap af, og gør dig det behageligt.
Goddag.
Hej med dig. Hvordan går det?
Rigtig godt.
Kan du synge en sang?
-Bare... -Hvornår vil du vækkes?
Kl. 7.
Men mit spørgsmål ... kan du synge en sang?
Ja. Kan jeg hjælpe dig?
Ja. Kan du synge en sang?
Vækkeuret er sat til kl. 8:30 i morgen.
Det bliver mere bizart, da jeg ser,
at robothotellet ligger midt i en kopi af en hollandsk 1700-talsby.
Ja, stadig i Japan.
Det er virkelig sært, men ret sjovt,
men hvorfor bærer alle maske?
En vidunderligt sær tidssløjfe.
Moderne virtual reality på en karussel fra det 17. århundrede.
Jeg ved ikke, om jeg er i fortid eller fremtid
eller måske i et parallelt univers.
Sluk lyset.
Er det et spørgsmål eller en ordre?
Kan jeg hjælpe dig?
Arigato.
[Robot]
Hold mund.
Jeg forlader robothotellet og tager til næste sted.
Jukai-skoven ligger på de nordvestlige skrænter af Fuji.
Et utroligt smukt og fortidigt sted,
men skoven er også berømt af grumme årsager.
Det er verdens mest populære sted at begå selvmord.
Man finder hvert år over 100 lig her.
De fleste kommer her for landskabet og roen,
men flere og flere mørketurister tiltrækkes af dødstallet.
Jeg vil se, hvad der gør skoven speciel,
og hvorfor turister tiltrækkes af noget så morbidt.
Jeg skulle vises rundt, så jeg tilkaldte den rolige Yo.
Statistikkerne viser,
at Japan har en af de højeste selvmordsrater i I-lande.
Hvorfor er det mon sådan?
Jeg tror, det er det sociale pres og forpligtelserne
og sådan noget Måske ære.
Vi tror, at folk tiltrækkes af steder,
fordi de er lidt mørkere. Derfor er vi nysgerrige.
Jukai blev kendt for det på grund af en roman.
Yo siger, Jukai blev selvmordssted,
på grund af en berømt bog fra 1860'erne: The Black Sea of Trees.
En slags Romeo og Julie-fortælling, som vi alle ved hvordan endte.
Jeg ser straks en ensom bil i hjørnet af parkeringspladsen.
Ifølge Yo har den stået der i ugevis.
Jeg drager allerede konklusioner.
Én bil på parkeringspladsen.
Nogen er måske gået ud og er ikke vendt tilbage.
Måske.
-Ingen beviser på det. -Nej. Ingen anelse.
Men sært at tænke på, noget er efterladt.
Ja. Måske ville han et andet sted hen.
Måske lever han lykkeligt et sted.
Yo vil gerne nedtone skovens forbindelse til selvmord,
men skiltene vil noget andet.
"Du har fået dit liv af dine forældre.
Tænk dig om. Tænk på dine forældre og brødre. Tænk på dine børn.
Hold ikke dine problemer for dig selv."
Jeg ser snart andre mørketurister hænge ud på pladsen.
Er de blege fremmede alle her af samme grund som mig?
Vi ser på idéen om, at skoven er en selvmordsskov.
-Er det derfor, I er her? -Ja.
Okay. Hvad har I hørt?
Vi har hørt det i videoer og på YouTube og så videre,
at mange kommer her for at begå selvmord.
Et interessant sted at udforske.
Hvorfor? Jeg kom af samme grund.
Jeg ved ikke, om jeg vil se et lig,
eller om jeg bare er nysgerrig. Hvorfor er I her?
Jeg kan lide atmosfæren. Det er en skummel,
isoleret følelse, og ser vi ind i skoven,
kan vi se de reb, folk trækker med sig.
Vi har ikke set nogen lig.
-Det er min første tur uden for Ontario. -Virkelig?
Direkte fra Ontario til selvmordsskoven.
Ja! Sådan cirka, ja.
Det lyder slemt, når du siger det sådan.
-Ja, ikke? -Jo!
Jeg vil en tur i skoven, men Yo siger noget sært.
Der er nogle ting, du skal vide.
Der kan være noget...
...andet end os, der lusker rundt og ser på os lige nu.
Men det kan kun ses
med en højere bevidsthed.
Hvis du mærker eller ser noget, så slap bare af, okay? De er bare nysgerrige.
Sært nok virker Yo mere bekymret over de ånder, vi kan møde,
end over strålingen. Jeg kunne dog måle strålingen.
Det her er virkelig smukt, men her er dødstille og tomt.
Skoven er utroligt tæt.
Går man uden for stien, farer man let vild.
Jeg er nervøs over det, vi kan møde.
Jeg har aftalt at mødes med Jake, en amerikaner der driver caféen.
Han fandt et lig her sidste år.
Der var en lille bunke knogler
og en nederdel som en japansk skolepiges blå uniform.
Den havde været der længe.
Min hund opfangede noget. Jeg ved ikke hvordan,
-men jeg fulgte hende. -Godt, du havde hunden.
Ja, man vil ikke være fanget her om natten.
For det er den anden fare.
Folk kommer for at udforske,
for de har hørt om det, og så ender de...
Ja. Når man ser et lig her, tænker man, om det var en,
der ville begå selvmord eller ændrede mening, men aldrig kom ud.
Jake mener, han kan bevise, hvad her foregår,
men så sker der noget sært.
Mærker du det ikke? Lidt stakåndethed?
Når man løber, mangler man bare ilt, og synet er lidt mørkt.
-Nærmest lidt rumagtigt. -Ja, men jeg har prøvet det,
hvor det var virkelig ... Som tunnelsyn.
Man kan ikke rigtig fokusere.
Jeg bliver ikke svimmel og får ikke tunnelsyn som dig.
-Det ramte dig nærmest straks. -Det er umærkeligt.
Ikke tunnelsyn, men ... Det er nok magnetismen.
Forstår du?
Men præcis nok. Det er det farlige ved det.
Det er her præcis nok, men man bemærker det ikke.
Sådan får de fleste problemer i skoven.
Man tror, man er okay.
-Men er det ikke. -Nej.
Hvad mon jeg skal tro?
Alle taler om usynlige krafter og ånder.
Jeg begynder at tro, jeg overser noget vigtigt.
Se lige her.
Så ser Jake det, han har ledt efter.
-Der hænger noget i træet. -Ikke godt.
Han siger, det er resterne af en amatør-løkke.
Det er godt, det kun er løkken, jeg fandt.
Ind og ud uden lig. Det er godt.
Gad vide, hvad der får nogen til at ende livet så smukt et sted`
Yo foreslår at mødes med hans ven, Noriko.
Hun kom hertil for 30 år siden
for at begå selvmord efter et skænderi med kæresten.
Hun ville ende livet på et øde sted i skoven
ved en lille hule
og håbede, kæresten ville angre, når han så liget.
Da jeg gik ind, bad en anden stemme mig stoppe.
Der stod en mand derovre.
Så forstod jeg, han ikke var menneske.
Og så løb jeg væk.
Noriko siger, hun så et spøgelse, der advarede hende imod selvmord.
Hun beder mig gennemgå et ritual for at fjerne onde ånder, eller Yūrei, som de kaldes her, der måske stadig er her.
Jeg ved ikke, om jeg tror på det, men jeg går med på det.
Du skal tage saltet mellem tre fingre.
-Nej. -Spis det først.
Tag en tår, hele vejen.
Lad ikke hånden falde. Drik.
Okay.
Jeg vil længere ind i skoven, men Noriko bliver lidt sær.
Vi kan vende om, hvis du vil.
Vi kan vende om, hvis du behøver det.
Er hun okay? Bare træt?
Ikke træt.
Hvor er du øm? Herinde?
Noriko siger, den usynlige Yūrei angriber hende.
Jeg ved ikke helt, hvad jeg skal.
Tak.
-Ikke godt? -Nej, tak.
Godt. Tak.
-Var det energien dernede? -Noget er sket dernede,
som påvirker hende sådan.
Det er ting, vi ikke mærker, men du gør?
De er her. De er her.
[Yo]
Selv om jeg drikker salt, kommer de.
Hvordan skal jeg beskrive det?
Som om de prøver at tage mig.
Er jeg sikker her? Jeg spiste salt, men er jeg okay her?
Ja, helt sikkert. Alle er okay.
Undtaget mig.
Det er Jukai.
Jeg tror ikke på spøgelser,
men alle her lader til at kunne mærke dem.
Jeg siger intet.
Hvis Norikos tro afholdt hende fra selvmord, så er det godt.
Efter at have set skoven selv og mødt Noriko
har jeg besluttet, at det ikke er romantisk at søge efter lig
eller tænke på selvmord.
Jeg tror ikke, Jukai er hjemsøgt eller forbandet,
men skoven lever op til sit rygte som et sært og uhyggeligt sted at besøge.
Jeg rejser 1.000 km mod vest.
Destinationen ligger en kort bådtur fra byen Nagasaki.
Den ultimative spøgelsesby.
Åh, wow.
Man kan hele strukturen gå ned i vandet.
Utroligt.
Forladte steder er som magneter for mørketurister,
særligt hvis de er så uforglemmelige og spekatulære som øen Hashima.
Øen kaldes også krigsskibsøen på grund af sin specielle form.
For 60 år siden var øen det tættest befolkede sted på jorden.
Her boede 5.500 mennesker
presset ind på et område på størrelse med et par fodboldbaner.
Nu er øen tom. Jeg vil vide hvorfor.
Derfor skal jeg møde to tidligere indbyggere
Hej, godt at møde jer.
-Hej. -Godt at møde dig.
Ishikawa-san og Kenoshita-san boede her i opgangstiden.
De giver mig speciel adgang til øens smuldrende bygninger.
Ved I præcist, hvor vi går hen?
[Kenoshita]
-Vi skal op på 9. etage. -Okay. En lang tur!
Jeg er med på den.
Der er ingen elevator her.
Hvordan mon det var at gå ni etager op og ned flere gange om dagen?
Og der er meget lavloftet.
-Pas på hovedet her. -Okay.
Folk forlod vist stedet i en fart. Der er ting overalt.
Sikke en gang rod.
Det er mit værelse, mit hus.
Lige her? Det er så lille. Hvor mange boede I her?
Min familie og jeg. Vi var seks her.
Det var meget trangt.
Vi sov i skabet der.
Ønskede folk at bo her?
Herude? Var det et spændende sted at være?
For os er det stedet, vi blev født.
Det var normalt, og vi kendte ikke andet.
Faktisk var Hashima det første af sin art.
Japans første betonlejlighedskompleks.
Der var en højere levestandard end i resten af landet.
Der var butikker, sportsfaciliteter, en offentlig swimmingpool og en skole.
Hashima ligger her, fordi der er en kulmine under øen.
De byggede byen oven på de.
Manden siger, at minen blev urentabel sidst i 1970'erne,
og alle flyttede inden for en uge.
Her legede vi meget.
De viser mig øens højeste punkt,
et Shinto-tempel, de kom i.
50 år.
Jeg har ikke været ved templet i 50 år.
Nostalgisk. Jeg husker det som større.
Her er inspirerende, og jeg vil gerne deltage.
Her er ingenting!
Det bringer minder frem.
Hvad er klappet?
To buk, to klap og så et buk.
-Okay, to buk... -To.
-...to klap og så et buk. -Okay.
Det er utroligt. Man kan se hele stedet herfra.
Ufatteligt.
Øen er storslået.
Utroligt at være et sted, hvor så mange engang boede,
og nu er det helt forladt.
Der er kun minder og spøgelser tilbage.
På turen legede jeg med stråling, forladthed og død.
Jeg blev tvunget ud af min komfortzone og fik ændret overbevisninger.
På en måde gjorde det mig endnu gladere for at leve.
Måske er det pointen ved mørketurisme.