EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Jeg heter David Farrier. Jeg er en journalist fra New Zealand
og undersøker mørke turistmagneter verden rundt.
Denne gangen reiser jeg i Japan.
Brann!
Mørk turisme kan være farlig,
så hva er vel bedre enn å starte turen med en katastrofeøvelse?
Jordskjelvet starter.
Ganske intenst.
Men jeg vet ikke om dette forbereder meg på det jeg har i vente...
...idet jeg besøker verdens mest populære selvmordsåsted...
-Det er noe i det treet. -Det er ikke bra.
...entrer en bisarr fremtid drevet av roboter...
Nyt ditt opphold ved Henn na Hotel.
-...utforsker en tietasjers spøkelsesøy... -Utrolig.
...og tillater meg litt kjernefysisk turisme.
-Hva ser du? -Herregud. Strålingsnivået er høyere
enn rundt Tsjernobyl, der ingen får være.
Livet kan være farlig når man er mørk turist.
Jeg starter reisen midt i en av Japans største katastrofer:
atomulykken i Fukushima-provinsen.
Kjernefysisk turisme. Hvem hadde trodd det ville bli en greie?
De fleste vanlige folk ville ikke gått nær et radioaktivt område,
men det virker perfekt for en mørk turist.
Og jeg er på en buss full av dem.
I 2011 ble denne provinsen herjet av et enormt jordskjelv
og så en tsunami...
...som forårsaket en radioaktiv lekkasje ved Daiichis kjernekraftverk.
Over 20 000 mennesker døde.
Enda større deler av provinsen ble evakuerte på grunn av strålingen.
Hittil har dette vært et begrenset område,
men myndighetene sier det er greit for beboere å komme tilbake.
Jeg måtte komme og se hvordan en kjernefysisk katastrofe ser ut.
Er det trygt å være her?
Mine damer og herrer, jeg er turistguiden deres.
Guiden vår i dag er Yo.
Jeg må passe på hva som er høyre or venstre,
for det er omvendt for dere.
Så jeg må si "på høyre side" og "på venstre side".
Det virker som en vanlig kjernefysisk dag for Yo.
Han uroer seg visst ikke for noen farer.
Hva slags nivåer ville uroet deg, Yo?
Skal man bo i området,
uroer 0,20 meg.
Morsomt nok er det vanskelig, fordi du er så blid,
for meg og for oss å vite hvor farlig det er.
Jeg har ikke fått ekstra horn eller fingre.
I gruppa med mørke turister har vi flere andre fascinerte utlendinger.
Jeg hørte at D-vitaminer hjelper med å bekjempe effektene av stråling.
Hold deg trygg på alle måter du kan.
Ja.
Vårt første stopp på katastrofeturen er byen Tomioka.
Tsunamien nådde ikke hit, men byen ble rammet av jordskjelvet
og den radioaktive skyen.
Ok, vi går av bussen.
Dette er en av byene myndighetene sier er trygge,
men beboerne virker ikke lystne på å komme tilbake.
Byen er faktisk fortsatt helt forlatt.
-Det er ikke mange her. Det er sikkert. -Ja.
Ganske stille.
Overraskende at tyver ikke har plyndret stedet.
Kanskje de vet noe vi ikke vet.
Herregud!
-0,7. -Vi går opp til 0,72.
Vi har alle med oss geigertellere,
strålingens metalldetektor.
Plutselig går de alle av.
Strålingen her er mye høyere enn jeg ble advart om,
og turistene blir straks urolige.
Du sa at nivået du ville uroet deg over, var 0,2.
Geigertelleren min viser 0,75.
Det er høyere enn Pripyat ved Tsjernobyl, der ingen får lov til å være.
Hvordan kan man si at det er greit å komme hit med så høye nivåer?
Fordi de erklærte at det var nødtilstander,
som betyr at de kan heve maksgrensa for tillatt stråling.
Og de vil at det virker som om området er trygt.
Men det er det ikke.
-Det kan du selv finne ut. -Men...
-Om hvor mange år? -Ja, nettopp.
Det vil nok ta over 200 år
før alt er normalt igjen, for å si det sånn.
-To hundre? -To hundre.
Plutselig virker ikke kjernefysisk turisme som en god idé.
Det er litt urovekkende at denne greia piper mer og mer.
Spesielt når man ser butikker med ødelagte inngangspartier og sånt.
Og noen små barnesykler inni. Det er ganske nifst.
Forståelig at det er vanskelig å få folk til å flytte tilbake.
Og det blir bedre.
Yo sier at støvet er særlig radioaktivt.
Han advarer om at man kan få kreft av å puste det inn.
Dette var nok ikke den typen spenning disse turistene håpet på.
Jeg ser du har på deg maska di nå.
-Det er så støvete her inne. -Nå tenker jeg at jeg bør gjøre det samme.
-Jeg glemte at vi hadde dem. -De er tilgjengelige.
-Du må åpne den. -Må jeg åpne den?
Skjønner. Jeg har aldri måttet bruke en før.
Det er veldig støvete her. Det var nok lurt å ta den på.
Men som dere ser, blir brillene mine tåkete,
så nå ser jeg ingenting. Jeg har et tåkeproblem.
Vi drar ut av Tomioka langs Rute 6, inn i hjertet av atomkatastrofen.
Vi kjører gjennom områder som ennå er deler
av den fryktede radioaktive eksklusjonssonen.
Men i et forsøk på varemerkeendring
foretrekker myndighetene å kalle den "sonen det er vanskelig å returnere til".
-Dette er en portgate. -Porter ved alle innganger.
Se på de portene.
Barrierer blokkerer enhver mulig inngang til den forbudte sonen.
Dette ser nå mer ut som en militærsone,
og bussen får ikke engang stoppe her.
Men Yo skal prøve å få oss inn.
Dette er "sonen det er vanskelig å returnere til". Gå på bussen igjen.
Området er stengt, unntatt for kjøretøy.
-Dere må dra, fort. -Hva er problemet?
Dette er området man ikke får komme tilbake til.
Vi skal egentlig ikke parkere her og slippe folk ut.
-Kun gjennomkjøring. -Hvor lenge har du jobbet her?
-Fem år. -Fem år?
Liker du jobben?
Skynd dere å dra.
Greit.
Om arbeidsgleden kommer av å kvitte seg med folk som oss...
...er han nok lykkelig.
Men jeg vil likevel ta en titt på den forbudte sonen.
Så jeg overtaler Yo til å slippe meg ut i veikanten for å se.
Ikke mer enn fem minutter, om det er mulig.
Vær klar.
-Ok, gå. -Heia David.
Heia David.
Nå.
Spillarkaden har vært urørt siden jordskjelvet.
Det er ganske nifst å se disse lekene bare ligge her.
Helt ferdig, liksom.
Vi prøver oppe. Vi prøver å se gjennom...
Dette er helt ødelagt.
Det er mye støv her, som er urovekkende.
Urovekkende er å si det mildt.
Tingene og støvet her inne er særlig radioaktive,
siden regn og vind ikke kommer inn for å skylle vekk radioaktive partikler.
Vi har blitt advarte én gang, så jeg vil ikke at de ser oss her inne.
Pass dere for glasset.
Men vi dro strikken for langt.
Vi snakker ikke japansk.
-Pass? ID? -På bussen.
Vi ble tatt.
Men Yo kommer og prøver å glatte over ting.
-Hva foregår her? -Det er ulovlig...
-Jeg forstår at vi ikke får stoppe. -Det stemmer.
Etter en tilsynelatende evighet og en streng advarsel,
blir vi sendt av gårde,
men Yo er ikke fornøyd med ekskursjonen min.
Kan man bli pågrepet?
Akkurat nå var vi heldige.
Vil jeg si.
-Greit. Takk, Yo. -Ja visst.
Jeg har dårlig samvittighet for at Yo måtte redde oss.
Denne omvisningen er mer stressende enn jeg trodde den ville bli.
Lunsj er en velkommen pause.
Vi stopper i Namie på en kafé kalt "Bestemors",
som selvsagt drives av bestemødre.
-God dag. -Takk.
Det er en del av myndighetenes initiativ til å lokke folk tilbake.
Men når jeg oppdager at ingen av bestemødrene bor her,
er det noe som skurrer.
Hvem spiser? Vil vi alle spise?
-Hva er maten? Hvor er...? -Hvor trygg er den?
Jeg elsker japansk mat, men som de andre
uroer det meg å spise noe som kommer herfra.
-Har du spist her før, Yo? -Nei.
-Første gang. -Ja.
-Yo? -Ja?
Er alle denne maten fra området? Er det lokalt dyrket?
-Jeg aner faktisk ikke. -Ikke?
-Det er vanskelig å vite alt, hva? -Jeg uroer meg ikke for det.
Men vi er skrubbsultne og gir etter.
Det er kanskje radioaktivt, men det er fortreffelig.
Yo, uroer du deg noensinne? Du virker som du aldri uroer deg.
Vi må leve i dette landet.
Jeg må bo her fra dag til dag.
Å uroe seg for mye er virkelig ikke bra for ens mentale helse.
Livet er fullt av farer.
Ja, det er greia.
-Man kan bli påkjørt av en buss i morgen. -Ja.
Myndighetene har sågar ansatt gateartister
for å lokke folk tilbake til området, og jeg blir dratt med.
Jeg aner ikke hva som skjer.
Ser dere? Ingenting å uroe seg for.
Hvordan kan man uroe seg når dette foregår?
Kler jeg den?
Etter lunsj drar vi til kysten...
...der den enorme tsunamien først traff land.
Landskapet var fullt av små byer, fulle av mennesker.
Men alt det ble skylt vekk, og dette er nå en ødemark.
Hvor er vi nå, Yo? Hva er situasjonen her?
Dette er det tsunamirammede området.
-Så det var her tsunamien raste? -Tsunamien strippet hele byen.
Da tsunamien kom over moloen,
var den 15 meter høy.
Og omtrent 260 personer døde i dette området.
Jeg kan ikke fatte hvordan en 15-meters vannvegg ser ut.
Eller hvor jeg ville flyktet.
Menneskene her hadde ikke en sjanse.
Dette er alt som er igjen av hjem, butikker, liv.
Redusert til skrap og ruiner.
Det er ganske surrealistisk
å se personlige ting som bare har blitt dumpet for å råtne.
Det får en til å ta det innover seg.
De eneste objektene som var tunge nok til å klamre seg fast, var gravstøtter.
Et taust testament om alle menneskene som levde og døde her.
Jeg syns stedet er dypt bedrøvelig.
Men ikke alle reagerer slik.
Ok, ikke engang...
Den radioaktive reaktoren eksploderte nettopp.
-Fjeset ditt bør også eksplodere. -Hva betyr det?
Vær maskulin!
-Fikk du tatt noen bra bilder? -Vi har nok en bra selfie.
Jeg kunne vist det andre uttrykket mitt, men det går bra.
-Jeg overlever. -Moteuka i Paris.
Vi kan le litt, men jeg syns det er ganske alvorlig.
Syns du?
Ja, jeg er helt enig.
Av og til ler man for å dekke over nervene sine.
Ja.
Jordskjelv, tsunami og til slutt stråling.
En kjernefysisk katastrofe er den uønskede gaven som fortsetter å gi.
Og her ligger brorparten av den.
Under den grønne presenningen ligger hauger av fleksible beholdere.
De inneholder lite radioaktiv jord
eller planter.
Myndighetene skrapte vekk det radioaktive øvre jordlaget
og lagret det "midlertidig".
Disse jordskraphaugene er overalt i provinsen.
Det virker utrolig at det fins over ni millioner sekker med disse greiene
som bare ligger og slenger.
Hva pokker skal de gjøre med alt sammen?
Hvor lenge kan dette brygget overleve?
-To til tre år. -Ja.
Som dere ser, er enkelte av sekkene litt ødelagte.
Så de dekker dem nok for å skjule at de går i stykker.
Det stemmer nok.
De ble designede for å vare i tre år, men det var for seks år siden.
Ordenen og presisjonen er vakker,
og et fint Instagram-bilde, om man får si det.
Men det endrer ikke det faktum at den radioaktive jorda ennå er her.
Jeg vil ikke at mine voksne barn,
som ennå ikke har familier, kommer hit. Døtrene mine.
For kjønnet ditt spiller jo en rolle.
Jeg føler det er farligere for kvinner enn for menn her.
Akkurat.
Mens vi kjører, begynner jeg å forstå størrelsen på denne fiaskoen.
By etter by er sånn.
Ødelagt.
Radioaktiv.
Forlatt.
Dette stedet er kategorisert som "vanskelig å komme tilbake til".
Det betyr at man må ha spesialtillatelse til å gå gjennom området.
Ingen hører egentlig på Yo nå.
Alle fokuserer på geigertellerne sine i stedet.
Så hva ser du her? Jeg er oppe i 1,43 nå.
1,55.
-1,89. -Hva pokker? Det er mye.
Ja. Det øker.
Jeg vet ikke om det er høyere enn Tsjernobyl. Er det?
Jeg sjekket Safecast, og de har et kart over hele området.
Det sto at det høyeste vi ville oppleve her, er 0,4.
Men dette er fire ganger så mye.
Så jeg er faktisk veldig ukomfortabel med situasjonen.
Og jeg vet ikke om dette er trygt.
Jeg begynner også å uroe meg.
Vil alle fortsette?
Om det var så høyt som det blir, går det bra.
Men jeg tar dette veldig seriøst også.
Sannheten er at Anya nettopp sa høyt det vi alle tenker.
Vi er alle paranoide grunnet strålingen.
Spesielt siden Yo sa at alt over 0,2 er utrygt.
Nå skjer det.
1,9.
-2,3. -2,8.
Nivåene stiger. Alle er veldig nervøse.
Ingen forventet så høye målinger, ikke engang teamet vårt.
Så det vi nettopp opplevde, var ikke engang det høyeste?
Nei.
-Så det var ikke et toppsted? -Nei, det vet du.
Jeg blir på bussen!
Selv bussen føles ikke som et skjold lenger,
og nivåene fortsetter å stige.
-Herregud. 1,87. -Herregud!
-3,75. -Herregud.
-7,19. -Herregud.
Målingene er nå femti ganger høyere enn 0,2-terskelen.
Jeg vil ikke bli et sekund lenger, og jeg er ikke alene.
-Jeg har 9,71 nå. -Fryktpunkt.
-Greit. -Vi er redde. Ok.
-Vi er offisielt redde. -Ja.
-Vi drar. -Vi gjør det.
-Alle som vil dra? -Ok, hvem vil dra?
-Jeg vil dra. -Ok, vi drar.
Sjåføren slo av motoren!
Dette er ikke et godt sted for motorstopp.
Ved enstemmig avgjørelse er omvisningen over.
De sier det er trygt å returnere til Fukushima,
og lykke til til dem som gjør det...
...men dette stedet er fortsatt altfor radioaktivt for meg.
Det var spennende å se en kjernefysisk ødemark,
og jeg ser hvorfor mørke turister får et kick,
men én omvisning holder for meg.
Jeg vil så langt vekk fra katastrofeområdet som mulig.
Hotellet mitt er ikke kjent for gode senger eller luksus,
men følger det post-apokalyptiske temaet
ved å gi et glimt av en rar, alternativ fremtid.
En fremtid fullstendig drevet av roboter.
Det er i den rare enden av det mørke turistspektrumet.
Hallo.
Hold passet mot leseren,
eller trykk "intet pass" om du ikke har et.
Som medlem av Jurrasic Park-fanklubben
er det kult å få service av en velociraptor.
Nyt oppholdet ditt hos Henn na Hotel.
Takk.
Hotellet lover at et høydepunkt ved oppholdet blir en personlig robot.
Slapp av og føl deg som hjemme.
Hallo.
Hei sann. Hvordan går det?
Veldig bra.
Kan du synge en sang?
-Bare... -Når skal du stå opp?
Klokka sju.
Men tilbake til det opprinnelige spørsmålet: Kan du synge en sang?
Ja, kan jeg hjelpe deg?
Ja, kan du synge en sang?
I morgen vekker alarmen deg klokka halv ni.
Ting blir blir enda særere når jeg innser
at hotellet er midt i en kopi av en nederlandsk by fra 1600-tallet.
Ja, fortsatt i Japan.
Det er definitivt snålt og litt moro...
...men hvorfor går alle med masker?
Det er en vidunderlig skrudd tidsreise.
Det tjueførste århundrets virtuelle virkelighet på en 1600-tallskarusell.
Jeg vet ikke om jeg skal være i fortida eller fremtida,
eller et parallelt univers.
Slå av lysene.
Er det et spørsmål eller en uttalelse?
Kan jeg hjelpe deg?
Takk.
Hold kjeft.
FUJI-FJELLET
Jeg forlater robothotellet og drar til neste reisemål.
Jukai-skogen ligger på nordvestsiden av Fuji-fjellet.
Det er et slående vakkert og urgammelt sted.
Men skogen er også berømt for noe mørkere.
Det er verdens mest populære selvmordsåsted.
Myndighetene finner over 100 lik her årlig.
Og mens de fleste kommer for å nyte landskapet og roen,
kommer et økende antall mørke turister på grunn av antall lik.
Jeg vil se hva som er så spesielt med skogen,
og hvorfor turister tiltrekkes av et så morbid sted.
Jeg trengte noen til å vise meg rundt, så jeg ringte sindige Yo igjen.
Det jeg hører av statistikken er
at Japan har en av i-landenes høyeste selvmordsrater.
Hvorfor det, tror du?
Jeg tror det er mye sosialt press, plikter
og sånt noe. Ære, kanskje.
Vi har tenkt på dem som dras mot steder
fordi de er litt mørkere. Derfor lurer vi på det.
Jukai ble berømt for det på grunn av en roman.
Yo sier Jukai ble et populært selvmordsåsted
på grunn av en populær bok fra 60-tallet: "Den svarte sjøen av trær",
en slags japansk "Romeo og Julie", og vi vet alle hvordan det endte.
Jeg ser straks en ensom bil i hjørnet av en parkeringsplass.
Ifølge Yo har den stått forlatt her i ukevis.
Jeg trekker allerede slutninger.
Så én bil på parkeringsplassen.
Dette kan være en som vandret inn og ikke kom tilbake.
Kan være.
-Og ingenting for å bevise det. -Nei, vi vet ikke.
Surrealistisk at noe blir lagt igjen her.
Ja. Kanskje han valgte å dra et annet sted.
Kanskje han lever lykkelig et annet sted.
Yo vil dempe skogens assosiasjoner med selvmord.
Men skiltene antyder noe annet.
"Livet er noe du fikk av foreldrene dine.
Tenk deg om. Tenk på foreldrene dine, brødrene dine. Tenk på barna dine.
Og ikke bær problemene dine alene."
Jeg ser snart flere mørke reisende som henger på parkeringsplassen.
Er de bleke utlendingene her av samme grunn som jeg?
Vi er her på grunn av tanken om at dette er en selvmordsskog.
-Derfor kom vi. -Kom dere derfor?
Hva hadde dere hørt?
Vi hørte på videoer og YouTube
at det er et sted folk kommer til og vurderer selvmord.
Et interessant sted å ta en titt på.
Hva var motivasjonen? Derfor kom jeg,
men jeg vet ikke om jeg kom fordi jeg vil se et lik,
eller om jeg er nysgjerrig på området. Hva motiverte dere?
Jeg liker atmosfæren. Det er på en måte nifse,
nesten isolerte vibber. Og om man ser inn i skogen,
kan man se tauene folk sleper med seg inn.
Det var kult. Men vi så ingen lik.
-Dette er min første tur ut av Ontario, -Seriøst?
Første gang ute av Ontario og rett til en selvmordsskog.
Ja! Det stemmer.
Det høres ille ut når du sier det sånn.
-Ikke sant? -Jo!
Jeg vil gå en tur i skogen, men Yo gir en uvanlig brifing.
Det er et par ting du må eller bør vite.
Det kan være noe...
...annet enn oss som ligger på lur og ser på oss nå.
Men det kan bare sees
med høyere oppfatningsevner.
Føler dere eller ser noe... ...ikke frik ut. Ok? De er bare nysgjerrige.
Merkelig nok virker Yo mer urolig for åndene jeg kan møte
enn han var for strålingen. Jeg kunne iallfall måle strålingen.
Dette er virkelig et vakkert sted. Men det er stille som graven og tomt.
Skogen er også utrolig tett.
Viker du fra stien, kan du lett gå deg vill her inne.
Jeg er nervøs for hva jeg kan snuble over.
Jeg har avtalt å møte Jake, en amerikaner som driver en lokal kafé.
Han sier han fant et lik her i fjor.
Det var en liten haug med knokler
og et skjørt, som ei japansk skolejente. Den blå uniformen.
Den hadde vært der en stund.
Hhunden min merket at noe. Jeg vet ikke hvordan,
-men jeg fulgte etter. -Bra du hadde hunden.
Ja, man vil ikke sitte fast her om natta.
For det er den andre faren her.
Folk kommer for å utforske
fordi de har hørt om det. Så ender de opp...
Ja. Ser man et lik her ute, må man lure på om det var en
som ville ta livet av seg, eller om de ombestemte seg og ikke kom ut.
Jake mener han kan finne beviser på hva som foregår her,
men så tar ting en rar vending.
Føler du deg ikke litt andpusten?
Når du løper og har litt lite oksygen...
...dimmes synet ditt litt.
-Det er en svimmel følelse. -Ja, men jeg har følt den
når det virkelig er... Det er tunnelsyn.
Og man kan ikke fokusere på noe.
Jeg er ikke svimmel. Jeg har ikke tunnelsyn som du.
Det slo deg med en gang du kom inn hit.
Det er veldig subtilt.
Det er ikke helt tunnelsyn, men det er... Jeg tror det er magnetisme.
Skjønner du?
Men det holder. Det er det som er farlig.
Det er der, men man merker det egentlig ikke.
Det er sånn folk havner i trøbbel i skogen.
Man tror alt er i orden.
-Men det er det ikke. -Ja.
Jeg vet ikke hva jeg skal tro.
Alle forteller meg visst om usynlige krefter og ånder.
Jeg begynner å tro at jeg går glipp av noe viktig.
Se på dette.
Og så ser Jake det vi har lett etter.
-Jeg ser at det er noe i det treet. -Det er ikke bra.
Han sier det er restene av ei improvisert renneløkke.
Når jeg ser tauet, er jeg glad for at jeg ikke fant mer.
Inn og ut uten å se noen lik, det er bra.
Jeg lurer på hva ville drevet noen til å ende livet sitt på dette vakre stedet?
Yo foreslår at jeg møter hans venn Noriko.
Hun kom hit for 30 år siden
for å ta livet av seg etter en krangel med kjæresten.
Hun ville ta livet av seg i en isolert del av skogen
ved en liten hule,
i håp om at kjæresten ville angre når han så liket.
Men da jeg gikk inn, hørte jeg en stemme som ba meg stoppe.
En mann sto der borte.
Så innså jeg at han ikke var et menneske.
Så jeg løp vekk.
Noriko sier hun så et spøkelse som advarte henne om å ikke begå selvmord.
Hun krever at jeg går gjennom et ritual mot onde ånder, eller Yūrei som de kalles her, som fortsatt kan ligge på lur.
Jeg vet ikke om jeg tror på det, men jeg går med på det likevel.
Du må klype saltet med tre fingre.
-Nei. -Spis det først.
Så drikker du hele greia.
Ikke senk hånda. Drikk.
Ok.
Jeg vil lenger inn i skogen, men Noriko begynner å oppføre seg rart.
Vi kan snu om du vil.
Vi kan snu om du trenger det.
-Går det bra med henne? Er hun sliten? -Ikke sliten.
Hvor er du øm? Her?
Noriko sier de usynlige Yūreiene angriper henne.
Jeg føler meg utilpass og vet ikke hva jeg skal gjøre.
Takk.
-Alt i orden? -Ja, takk.
Bra. Takk.
-Var det bare energien der nede? -Noe skjer der nede
som påvirker henne sånn.
Er det ting som vi ikke føler, men som du føler?
De er her.
Selv om jeg drikker saltet, kommer de etter meg.
Hvordan beskriver jeg det?
Det er som om de prøver å ta meg.
Er jeg trygg her? Jeg drakk saltet, men er jeg trygg her?
Ja, ikke noe problem. Alle er trygge.
Alle bortsett fra meg.
Sånn er Jukai.
Jeg tror ikke på spøkelser,
men alle her føler visst virkelig deres nærvær.
Jeg motsier dem ikke.
Om Norikos tro hindret henne i å ta livet av seg,
er det en god ting.
Og etter å ha sett skogen selv og møtt Noriko,
syns jeg ikke det er noe romantisk ved å se etter lik
eller ved tanken på selvmord.
Jeg tror ikke Jukai er hjemsøkt eller forbannet,
men skogen lever opp til omdømmet sitt
som et rart og nifts sted å besøke.
Jeg reiser tusen kilometer vestover.
Mitt siste reisemål er en kort båttur unna Nagasakis kyst.
Det er den ultimate spøkelsesbyen.
Man kan se hele strukturen gå ned til vannet.
Det er uvirkelig.
Forlatte steder er som magneter for mørke turister,
spesielt om de er så skumle og spektakulære som Hashima.
Hashima kalles også slagskipøya på grunn av den særegne formen.
For seksti år siden var dette verdens mest tettbebodde sted.
Fem og et halvt tusen mennesker bodde her,
stappet inn på et område på størrelse med en fotballbane.
Nå er det helt tomt. Jeg vil vite hva som skjedde.
Jeg møtte to tidligere beboere for å finne det ut.
Hei, hyggelig å møte dere.
-Hei. -Hyggelig å møte deg.
Ishikawa-san og Kenoshita-san bodde her i storhetstida.
De gir meg spesiell adgang til de smuldrende byggene på øya.
Så dere vet akkurat hvor vi skal?
-Vi skal til niende etasje. -Mye gåing altså!
Jeg er med om dere er det.
Det var ingen heiser her.
Lurer på hvordan det var å gå opp og ned ni etasjer flere ganger om dagen.
Og takene er veldig lave.
Pass hodet her.
Greit.
Det ser ut som alle dro i en hast. Det er ting overalt.
Det er skikkelig rotete.
Dette er mitt rom, mitt hjem.
Hvor står vi nå? Det er så lite. Hvor mange bodde her?
Familien min og jeg, vi var seks stykker.
Det var veldig trangt.
Vi sov i skapet, her borte.
Var det et sted folk ville bo?
Her ute? Var det et spennende sted å være?
For oss var det stedet vi ble født.
Det var normen for oss. Vi kjente ikke noe annet.
Hashima var det første av sitt slag.
Japans første leilighetskompleks av sement.
Det tilbød en bedre levestandard enn i resten av landet.
De hadde butikker, sportsanlegg, et offentlig svømmebasseng og en skole.
Hashima er her fordi det er en kullgruve under øya.
De bygde byen oppå den.
Mennene sier gruva ble uøkonomisk mot slutten av 70-tallet,
og alle dro i løpet av ei uke.
Her lekte vi mye.
De tar meg med til øyas høyeste punkt,
til et shinto-tempel de pleide å besøke.
Femti år.
Jeg har ikke vært i dette tempelet på femti år.
Veldig nostalgisk. Jeg trodde det var større.
Dette er inspirerende, og jeg får lyst til å være med.
Det er ingenting her!
Dette bringer tilbake minner.
Hva er klappet?
Bukk to ganger, klapp to ganger og bukk en gang til.
-Ok, så bukke to ganger... -To.
-...to klapp og enda et bukk. -Ok.
Dette er utrolig. Man kan se hele stedet herfra.
Det er utrolig.
Denne øya er helt episk.
Det er nifst å være på et sted som en gang huset så mange,
men som nå er helt øde.
Alt som er igjen, er minner og fortidas spøkelser.
På denne turen har jeg flørtet med stråling, tomhet og død.
Jeg ble tvunget ut av komfortsonen min, og meningene mine ble utfordret.
Og det gjorde meg enda gladere for å være i live.
Kanskje det er hele poenget med mørk turisme.