O SERIE ORIGINALĂ NETFLIX
Mă numesc David Farrier.
Sunt un ziarist neozeelandez,
și investighez zonele turistice întunecate din lume.
De data aceasta merg în Japonia.
Turismul întunecat poate fi riscant,
deci ce metodă mai bună să-mi încep călătoria decât un curs de dezastre?
Destul de intens.
Dar nu sunt foarte sigur că mă va pregăti pentru ce va urma
căci vizitez cel mai renumit loc din lume de sinucideri...
- E ceva în copacul acela. - Asta nu e bine.
...intru într-un viitor ciudat condus total de roboți...
Ședere plăcută la Hotel Henn na.
...explorez o insulă fantomă de 10 etaje...
Este uimitor.
... și mă aventurez într-un loc de turism nuclear.
- Ce vezi aici? - Dumnezeule. Nivelul de radiație e mai mare
decât la Cerobîl, unde nimeni nu merge.
Viața poate fi periculoasă ca turist întunecat.
JAPONIA
Îmi încep călătoria în centrul unuie dintre dezastrele Japoniei...
la locul accidentului nuclear în provincia Fukushima.
Turism nuclear. Cine s-ar fi gândit că ar fi interesant.
Cei mai mulți oameni nu s-ar apropia de un loc radioactiv,
dar pare locul perfect pentru un turist întunecat
și sunt într-un autobuz plin de ei.
În 2011, provincia a fost distrusă de un cutremur puternic
apoi de un tsunami,
ce a provocat o explozie și scurgere de radiații la stația nucleară Daiichi.
Peste 20.000 de oameni au murit.
Majoritatea provinciei a fost evacuată din cauza radiației.
Până acum, a fost o zonă restricționată,
dar guvernul susține că rezidenții se pot întoarce acolo.
A trebuit să vin să văd cum arată un dezastru nuclear.
E sigur să fim aici?
Doamnelor și domnilor, eu sunt ghidul dvs. turistic.
Ghidul nostru de azi este Yo.
Trebuie să am grijă cu dreapta și cu stânga
deoarece pentru voi e invers.
Deci trebuie să zic: „În dreapta voastră,” și „În stânga voastră.”
Pare doar o altă plimbare în parcul radioactiv pentru Yo.
În mod cert el nu e îngrijorat de niciun pericol.
Ce nivel de iradiere te îngrijorează, Yo?
Pentru a trăi în zona asta,
mă îngrijorează un nivel de 0.02.
Bine.
E amuzant. E foarte greu. Pentru că ești o persoană veselă,
îmi e foarte greu să știu, eu și ceilalți, cât e de periculos.
Nu-mi crește vreun corn în plus sau un deget în plus.
Turiștii care sunt azi cu mine includ un grup de străini la fel de fascinați.
Am auzit că vitamina D ajută la compensarea efectelor radiației.
Vă protejați așa cum puteți.
Da.
Prima oprire din turul dezastrului este în orașul Tomioka.
Tsunamiul nu a ajuns până aici, dar orașul a fost lovit de cutremur
și apoi de norul radioactiv.
Bine, hai să coborâm.
Guvernul spune că e unul din orașele sigure,
dar locuitorii nu par nerăbdători să se întoarcă.
De fapt, e încă complet abandonat.
- Nu prea sunt oameni aici. - Da.
E cam liniște.
Sunt surprins că hoții nu au jefuit locul.
Poate că ei știu ceva ce noi nu.
Dumnezeule!
- Este 0.07. - Crește la 0.72.
Ne-am adus toți contoarele Geiger,
echivalentul detectoarelor de metale pentru radiații.
Dintr-o dată au început să bipăie.
Radiația de aici era mult mai mare decât fusesem avertizați
și imediat turiștii nucleari se îngrijorează.
Ne-ai spus că nivelul de radiație de la care ai fi îngrijorat
este 0.02.
Aparatul meu arată 0.75.
E mai mare decât în Pripyat lângă Cerbobîl
unde nu poate merge nimeni.
Cum poți spune oamenilor că e în regulă să vină aici cu un nivel așa mare?
Pentru că ei declarat stare de urgență,
asta înseamnă că pot ridica cantitatea amximă de radiație permisă.
Și vor să creeze senzația că e sigur să fi aici.
Dar nu este.
- Puteți afla singuri. - Dar...
- În câți ani? - Da, în câți ani?
Probabil va dura mai mult de 200 de ani
ca totul să revină la normal, ca să zic așa.
- Două sute? - Da.
Dintr-o dată turismul nuclear nu mai pare o idee așa bună.
E puțin neliniștitor când chestia asta începe să bipăie tot mai mult,
mai ales când vezi magazine cu ușile sparte și așa mai departe.
Înăutru sunt niște biciclete de copii. E destul de straniu.
Înțeleg greutatea de a convinge oamenii să se întoarcă.
Și devine mai interesant.
Yo ne-a spus că praful este radioactiv.
Ne-a avertizat că putem face cancer dacă-l respirăm.
Nu știu dacă este genul de emoție pe re și-o doreau acești turiști.
Văd că acum ți-ai pus masca.
Păi e foarte mult praf aici.
Îmi dă de gândit că ar trebui să-mi pun și eu.
- Uitasem că le avem. - Sunt disponibile, deci...
- Trebuie să o desfaci. - Trebuie s-o desfac?
Înțeleg. N-am fost nevoit să-mi pun una.
E mult praf aici. M-am gândit că e un moment bun s-o pun.
Dar, după cum vezi, mi se aburesc ochelarii,
iar acum nu mai văd nimic. Am o problemă cu ceața.
Ieșim din Tomioka pe Route Six, chiar în inima dezastrului nuclear.
Trecem prin zone care încă rămân parte
a temutei zonei radioactive,
deși, într-un act viclean de schimbare a imaginii
guvernul preferă acum s-o numească zona în care este „deficil de întors”.
- Este o stradă a porților. - Sunt porți la toate intrările.
Uitați-vă la acele porți.
Sunt bariere ce blochează intrările pentru tot pentru a nu intra în zonă.
Acum arată mai mult a zonă militară
iar autocarul nu are voie să oprească aici.
Dar Yo e gata să încerce să intrăm.
[Yo]
Asta e o zonă „dificil de întors”. Mergeți înapoi la autocar.
Zona asta e închisă, cu excepția mașinilor.
Trebuie să plecați imediat.
Care e problema?
Asta e zona numită zonă „fără întoarcere”.
Nu avem voie să parcăm aici și nici oamenii să coboare.
- Bine. - Doar să trecem.
De cât timp lucrezi aici?
- De cinci ani. - De cinci ani?
Îți place jobul tău?
Grăbiți-vă și plecați.
Bine.
Dacă satisfacția jobului vine din a scăpa de oamenii ca noi,
ar trebui să fie fericit,
dar tot vreau să mă uit în zona interzisă,
așa că-l conving pe Yo să mă lase să cobor și să arunc o privire.
Doar cinci minute.
Pregătește-te.
- Bine, du-te. - Hai, David.
Hai, David.
Acum.
Sala de jocuri a rămas neatinsă de la cutremur.
E cam straniu să vezi jucăriile astea stând pe jos,
lăsate aici.
Să încercăm sus. Să aruncăm o privire...
Uau.
Este complet distrus.
Este mult praf aici, e cam neliniștitor.
Neliniștitor e puțin spus.
Obiectele și praful de aici sunt radioactive
deoarece ploaia și vântul nu pot intra să curețe particulele radioactive.
Ne-au avertizat deja o dată,
deci nu vreau să ne vadă pe aici.
Aveți grijă la cioburi. Dar ne-am forțat norocul.
Nu vorbim japoneză.
- Pașaport? Buletin? - În autocar.
Suntem prinși.
Dar Yo vine să ne salveze și încearcă să liniștească lucrurile.
- Ce se întâmplă, dle? - Nu aveți voie să...
- Înțeleg că nu putem opri aici. - Da, ați înțeles, dle.
După aproape o eternitate și cu un avertisment sever,
suntem lăsați să plecăm, dar Yo nu e bucuros de excursia mea.
Crezi că există riscul să fim arestați?
Acum? Am fost norocoși.
Așa aș spune.
Bine.
-Bine. Mersi, Yo. - Sigur.
Mă simt prost că Yo a trebuit să ne salveze.
Să fiu sincer, acest tur este mai stresant decât credeam.
Prânzul vine ca o pauză bine venită.
Oprim în Namie la o cafenea numită La Bunica,
care este condusă, deloc surprinzător, de bunicuțe.
- Konnichiwa. - Arigato.
E inițiativa guvernului de a atrage oamenii înapoi în oraș.
Dar când aflu că nicio bunică nu locuiește aici,
ceva nu e în regulă.
Cine mănâncă? Toți vrem să mâncăm?
- Ce mâncare este? Unde este... - Cât de sigură e?
Îmi place mâncarea japoneză, dar la fel ca ceilalți,
sunt neliniștit să mănânc ceva ce vine din zona asta.
- Ai mai mâncat aici, Yo? - Nu.
- E prima dată? - Da.
- Yo? - Da?
Mâncare e din zona asta? Este crescută aici?
- Habar nu am. - Nu știi?
E greu să le știi pe toate, nu?
Eu nu-mi fac griji de asta.
Dar ne este foame așa că renunțăm.
O fi radioactivă, dar e delicioasă.
Yo, teîngrijorezi vreodată de ceva? Pari să fii mereu fără griji.
Trebuie să trăim în țara asta.
Trebuie să trăiesc aici zilnic.
Prea multe griji nu fac bine sănătății mintale.
Viața e plină de pericole.
Asta e problema, nu?
- Mâine poți fi lovit de un autobuz. - Așa e.
Guvernul a angajat și artiști stradali
pentru a atrage lumea înapoi în zonă și sunt convins să ajut.
Habar nu am ce se întâmplă.
[Artist stradal]
Vezi? Aici nu e nicio problemă.
Cum să-ți faci griji când ai așa ceva?
Îmi stă bine?
Scârț!
După prânz, mergem spre coastă,
unde valul uriaș al tsunamiului a lovit țărmul.
Era cândva un peisaj de mici orășele, pline de oameni,
dar totul a fost șters iar acum e doar pustietate.
Acum unde suntem, Yo? Care e situația aici?
Aceasta e zona inundată de tsunami.
Acesta e locul măturat de tsunami?
Tsunamiul a jupuit tot orașul.
Când tsunamiul a veni din larg,
avea o înălțime de 15 metri.
În jur de 260 de oameni au murit aici.
Nu pot înțelege cum arată un zid de apă înalt de 15 metri
sau unde aș fugi.
Oamenii de aici nu au avut nicio șansă.
Asta e tot ce a rămas din case, magazine, vieți.
Totul redus la dărâmături și ruine.
E destul de ireal
să vezi lucruri personale lăsate în urmă, să putrezească.
Chiar ai o imagine clară.
Singurele obiecte grele să nu fie luate de apă au fost pietrele funerare,
un testament mut pentru toți oamenii care au trăit și murit aici.
Găsesc acest loc profund trist.
Dar nu toți au aceeași reacție.
Bine, nici măcar...
Reactorul nuclear tocmai a explodat.
- Ar trebui să-ți explodeze și fața. - Nu știu ce înseamnă asta.
Fii masculin!
- Ați făcut poze interesante? - Avem un selfie bun, cred.
Aș fi putut poza altfel dar e în regulă.
- Pot trăi și fără. - Săptămâna Modei la Paris.
Putem să râdem așa puțin, dar cred că e destul de serios.
Tu?
Da. Sunt complet de acord.
E un fel de râs care să-ți ascundă emoția.
Da.
Cutremuri, tsunami iar la final, radiație.
Un dezastru nuclear este cadoul nedorit care continuă să ofere ceva.
Iar aici se află sursa principală.
Sub prelata verde, sunt grămezi de saci de depozitare flexibili.
Aceștia conțin pământ radioactiv cu un nivel scăzut
sau de plante.
Guvernul a răzuit stratul superior de sol radioactiv
și l-a depozitat „temporar”.
Aceste gropi de gunoi sunt peste tot în provincie.
Pare de necrezut că sunt peste nouă milioane de saci cu așa ceva
care stau așa.
Mă întreb ce naiba vor face cu toți.
Cât va rezista acest amestec?
- Doi, trei ani. - Da.
După cum puteți vedea, anumiți saci negri se deteriorează.
Probabil că îi acoperă pentru a ascunde acest lucru.
Probabil că așa este.
Au fost creați să dureze trei ani, dar asta era acum șase ani.
Ordinea și precizia lor este frumoasă
și, îndrăznesc să zic, sunt o postare frumoasă pe Instagram,
dar asta nu schimbă faptul că acel sol radioactiv e tot acolo.
Nu mi-aș lăsa copiii, adulți fiind,
care încă nu au familii, să vină aici. Nu mi-aș lăsa fetele.
Pentru că te poate afecta în funcție de sex.
Am senzația că e mai periculos pentru femei decât pentru bărbați.
Așa e.
Pe măsură ce conducem, începe să mă afecteze această situație.
Fiecare oraș este în starea asta.
Distrus.
Radioactiv.
Abandonat.
Acest punct este numit zona „dificil de întors”.
Asta înseamnă că vă trebuie permis special pentru a intra aici
Nimeni nu-l mai ascultă acum pe Yo.
În schimb, toți sunt atenți aparatele lor Geiger.
Voi ce valori aveți? Eu am 1.43 acum.
Eu 1.55.
- Eu 1.89. - Ce naiba! E mult!
Da. Și crește.
Da, nu sunt sigură că e mai mare decât la Cernobîl. Este?
M-am uitat pe Safecast și are harta întregii zone.
Scria acolo că nivelul maxim pe care-l putem găsi este de 0.4.
Dar asta e de patru ori mai mult.
Deci nu mă simt prea bine cu situația asta.
Și nu sunt sigură că e sigur.
Încep și eu să mă îngrijorez.
Sunteți dispuși să continuați?
Dacă niveul acela a fost cel mai mare atunci e în regulă
dar și iau lucrurile astea foarte în serios.
Adevărul este că Anya a spus cu voce tare ceea ce ne trecea tuturor prin minte.
Suntem toți paranoici referitor la radiație,
mai ales că Yo ne-a spus că orice peste 0.2 este nesigur.
Începem.
Este 1.9.
- 2.3. - 2.8.
Nivelul continuă să crească. Toți sunt foarte stresați.
Nu ne așteptam la valori așa mari, nici măcar echipa noastră.
Ceea ce am experimentat nu este nici măcar cel mai înalt nivel?
Nu.
- Deci nu a fost un punct central? - Nu. Știi asta.
Stau în autocar!
Nici autocarul nu mai oferă senzația de scut
iar nivelul de radiație tot crește.
- Dumnezeule! Este 1.87. - Doamne!
- E 3.75. - Doamne!
- E 7.19. - Doamne!
Valorile sunt acum de 50 de ori peste pragul de 0.2.
Nu mai vreau să stau aici niciun minut, și nu sunt singurul.
- Acum am 9.71. - Mă tem acum.
- Bine. - Suntem speriați. Bine.
- Oficial, suntem speriați. - Da.
- Să mergem. - Așa facem.
- Toți sunt de acord? - Bine, cine vrea să plece?
- Aș vrea să plec. - Bine, să mergem. Șoferul tocmai a oprit motorul!
Nu e locul să se strice mașina.
Prin decizie unanimă, turul s-a încheiat.
Se spune că e sigur să te întorci în Fukushima, succes celor ce revin,
dar acest loc este mult prea radioactiv pentru gustul meu.
A fost interesant să văd acest deșert nuclear
și văd de ce turiștii întunecați sunt încântați de el,
dar îmi ajunge un tur.
Vreau să merg cât mai departe posibil de zona de dezastru.
Hotelul meu nu e recunoscut pentru paturile moi sau confort,
dar are o temă post apocaliptică
oferind o privire într-un viitor straniu, diferit,
un viitor condus complet de roboți.
Este poate la finalul ciudat al spectrului turismului întunecat.
Bună.
Puneți pașaportul peste citior
sau selectați „fără pașaport” dacă nu aveți unul.
Ca membru al clubului de fani Jurassic Park,
este destul de tare să fiu servit de un velociraptor.
Vă urez ședere plăcută la hotelul Henn na.
Mulțumesc.
Hotelul promite că punctul culminant al șederii mele va fi robotul personal.
Relaxează-te și simte-te ca acasă.
Bună.
Bună. Ce faci?
Foarte bine.
Poți cânta ceva?
- Doar... - La ce oră vrei să te trezești?
La șapte.
Dar revenind la întrebarea inițială: poți cânta ceva?
Da. Te pot ajuta cu ceva?
Da. Poți cânta ceva?
Mâine este o alarmă la 08:30.
Lucrurile devin și mai ciudate când realizez
că hotelul meu e în mijlocul unei replici a unui oraș olandez din secolul XVII.
Da, tot în Japonia.
În mod clar e ciudat și oarecum amuzant
dar de ce poartă toți măști?
Este o gaură în timp frumos distorsionată.
Realitate virtuală din secolul XXI întru-un carusel din secolul XVII.
Nu sunt sigur dacă trebuie să fiu în trecut sau în viitor
sau poate într-un univers paralal.
Sing luminile.
Întrebi sau spui?
Te pot ajuta cu ceva?
Arigato.
♪
Taci.
MUNTELE FUJI
Las hotelul cu roboți și merg spre următoarea destinație.
Pădurea Jukai se află pe pârtiile din partea de nord-vest a muntelui Fuji.
Este un loc extrem de frumos și preistoric,
dar pădurea e faimoasă și dintr-un motiv mai sumbru.
Este cel mai popular loc din lume pentru sinucideri.
Autoritățile găsesc anual peste 100 de cadavre.
Și în timp ce majoritatea vin aici pentru pozele reușite și liniște,
un număr tot mai mare de turiști sunt atrași aici de numărul cadavrelor.
Vreau să văd ce e așa special la această pădure.
și de ce turiștii sunt atrași de acest loc morbid.
Aveam nevoie de cineva să-mi arate zona așa că l-am chemat pe relaxatul Yo.
Din statistici reiasă
că Japonia are una dintre cele mai mari rate de suicid din țările industrializate.
De ce crezi că se întâmplă asta?
Presupun că e multă presiune socială, obligațiile,
și alte lucruri. Onoare, poate.
Ne gândim la oamenii atrași de locuri
pentru că sunt mai întunecați. De aceea suntem interesați.
Jukai a devenit faimos pentru asta datorită unui roman.
Yo spune că Jukai a devenit un loc popular pentru sinucideri
datorită popularității unei cărți din 1960, Marea Neagră de Copaci,
un fel de Romeo și Julieta japonezi, și știm cu toții cum s-a sfârșit.
Imediat, observ o mașină într-un colț al parcului.
Conform spuselor lui Yo, stă acolo, abandonată de săptămâni bune.
Deja mintea mea trage niște concluzii.
Deci e o mașină în parcare.
Poate fi a cuiva aflat prin pădure și nu s-a întors.
Se poate.
- Nu e nicio dovadă pentru asta. - Nu. Nu știu.
Este ireal, totuși, idea că ceva e lăsat aici.
Da. Poate a decis să plece altundeva.
Poate locuiește altundeva și e fericit.
Yo e dornic să să bagatelizeze asocierea pădurii cu sinuciderea,
dar semnele sugerează altceva.
„Viața ta este ceva primit de la părinți.
Gândește-te din nou. Gândește-te la părinții, la frații, la copiii tăi.
Și nu ține problemele doar pentru tine.”
Observ repede alți turiști hoinărind prin parcare.
Acești străini sunt aici din același motiv ca mine?
Suntem aici analizând ideea că asta ar fi o pădure pentru sinucideri.
- Voi de asta ați venit? - Da.
Ce ați auzit despre ea?
Am văzut niște videoclipuri pe YouTube și alte siteuri
că este un loc unde vin mulți oameni și contemplează suicidul.
Este un loc interesant de a-l vedea.
Ce v-a motivat? Eu tot de asta am venit.
Nu mă pot decide dacă sunt aici pentru că vreau să văd un cadavru
sau sunt doar curios de zona asta. Pe voi ce v-a motivat?
Îmi place atmosfera. E destul de bizară,
aproape o vibrație izolată. Apoi dacă ne uităm la pădure,
putem vedea frânghiile aduse de oameni.
Nu am văzut niciun cadavru.
- E prima dată când plec din Ontario. - Serios?
Pleci prima dată din Ontario direct într-o pădure cu sinucideri.
Da! Cam așa ceva.
Nu glumesc. Sună nasol când o spui așa.
- Nu-i așa? - Da.
Vreau să fac o plimbare în pădure, dar Yo îmi face o informare neobișnuită.
Sunt câteva lucruri pe care trebuie sau ar trebui să le ști.
Ar putea fi ceva...
în afară de noi care se ascunde în zonă, care ne privește chiar acum.
Dar poate fi văzut
doar cu o percepție mărită.
Dacă simți sau vezi ceva, să nu te sperii. Bine? Sunt doar curioși.
În mod bizar, Yo pare îngrijorat de spiritele pe care le-aș putea întâlni
decât era de radiație. Cel puțin puteam măsura radiația.
Acesta este un loc cu adevărat frumos, dar este absolut tăcut și gol.
Pădurea este incredibil de densă.
Dacă te îndepărtezi de cărare te poți rătăci ușor aici.
Sunt agitat de ce aș putea găsi.
Am stabilit să mă întâlnesc cu Jake, un expat american proprietar de cafenea.
Spune că anul trecut a găsit un cadavru.
Era o grămadă de oase
și o fustă, era o școlăriță. Era o uniformă albastră.
Era acolo de ceva vreme.
Câinele meu a simțit că era ceva. Nu știu cum a știut,
- ...dar l-am urmărit. - Ai avut noroc că era cu tine.
Da, nu ai vrea să te prindă noaptea aici.
Pentru că ăsta e un alt pericol.
Oamenii vin aici să exploreze
pentru că au auzit de pădure apoi sfârșesc...
Da. Când vezi un cadavru, trebuie să te întrebi dacă era cineva
care a vrut să se sinucidă ori s-au răzgândit și nu au ieșit de aici.
Jake crede că poate găsi dovezi a ceea ce se întâmplă aici,
dar lucrurile iau o turnură ciudată.
Simți asta? Nu simți un mic gâfâit?
Când alergi și ai puțin oxigen,
ți se încețoșează puțin vedera.
- E un fel de sentiment visător. - Da, așa e, dar l-am avut
uneori când e chiar... o vedere de tunel.
Și nu te poți concentra la nimic.
Nu mă simt amețit, nu am vedere de tunel, cum ai tu.
Te-a lovit imediat ce ai ajuns aici.
E destul de subtilă.
Nu e chiar o vedere de tunel, dar este... Cred că este magnetism.
Știi ce zic?
Dar e suficient. De asta e așa periculos.
E suficient că e prezent, dar nu trebuie să-l observi.
Așa ajung majoritatea să aibă probleme în pădure.
Crezi că ești bine.
- Dar nu ești. - Da.
Nu știu ce să cred.
Toți par să-mi spună despre forțe și spirite invizibile.
Încep să simt că pierd ceva important.
Uită-te la asta.
Apoi Jake vede ceea ce căutam.
- Văd că e ceva în copacul ăla. - Asta nu e bine.
Spune că sunt rămășițele unui laț.
Uitându-mă la sfoară, mă bucur că am găsit doar atât.
Am fost în pădure fără să văd vreun cadarvru, e bine.
Mă întreb ce ar putea împinge pe cineva să-și ia viața în acest loc frumos?
Yo sugerează s-o întâlnesc pe prietena lui Noriko.
Ea a venit aici acum 30 de ani
cu intenția de a se sinucide după o ceartă cu iubitul ei.
Voia să-și ia viața într-o parte izolată a pădurii
lângă o peșteră mică,
sperând ca iubitul ei să regrete când avea să-i vadă trupul.
Dar când am început să intru, am auzit o voce spunându-mi să mă opresc.
Acolo stătea un bărbat.
Apoi am realizat că nu era uman.
Așa că am fugit.
Noriko spune că a văzut o stafie care a avertizat-o să nu-și ia viața.
Ea insistă să urmez un ritual pentru a alunga spiritele rele sau Yūrei, așa cum le zic ei aici, vor pândi în continuare.
Nu știu dacă cred sau nu, dar accept să fac ritualul.
Trebuie să iei un praf de sare cu trei degete.
- Nu. - Întâi mănânc-o.
Ia o înghițitură, până la fund.
Nu lăsa să-ți cadă mâna. Bea.
Bine.
Vreau să intru mai mut în pădure, dar Noriko începe să se poarte ciudat.
Ne putem întoarce dacă vrei.
Ne putem întoarce dacă simți nevoia.
Este bine? E obosită?
Obosită, nu.
Unde te doare? Aici?
Noriko spune că e atacată de Yūrei invizibili.
Mă simt ciudat și nu știu ce să fac.
Mulțumesc.
- Nu e bine? - Mulțumesc.
E bine. Mulțumesc.
- A fost energia de aici? - Se întâmplă ceva acolo
ceea ce o afectează așa.
Și sunt lucruri pe care noi nu le-am simți, dar tu da?
Sunt aici.
[Yo]
Chiar dacă beau sare, tot vin după mine.
Cum să descriu senzația?
E ca și cum încearcă să mă ia.
Sunt în siguranță aici? Am mâncat sare, dar sunt în în siguranță aici?
Da, nicio problemă. Toți sunt bine.
Toți mai puțin eu.
Așa este Jukai.
Nu cred în stafii,
dar fiecare aici pare să le simtă prezența.
Nu-i voi contrazice.
Dacă convingerile lui Noriko au oprit-o să-și ia viața,
atunci sunt un lucru bun.
Și după ce am văzut pădurea cu ochii mei, și întâlnind-o pe Noriko,
am decis că nu e nimic romantic în a căuta cadavre
sau ideea de suicid.
Nu cred că Jukai e bântuit sau blestemat,
dar pădurea se ridică la nivelul reputației
ca fiind un loc ciudat și straniu de vizitat.
Călătoresc 1000 de km spre vest.
Uau.
Poți vedea întreaga structură îndreptându-se spre apă.
Este ireală.
Locurile abandonate sunt magneți pentru turiștii întunecați
mai ales dacă sunt bântuite și spectaculoase ca insula Hashima.
Hashima cunoscută ca Insula Navă de Război datorită formei distincte.
Acum 60 de ani, acesta era cel mai populat loc de pe planetă.
Aici locuiau 5,500 de oameni,
ticsiți pe o suprafață de mărimea câtorva terenuri de fotbal.
Acum este complet goală. Vreau să știu ce s-a întâmplat.
Am stabilit să mă întâlnesc cu doi foști rezidenți pentru a afla.
Bună, mă bucur să vă cunosc.
- Bună. - Încânat.
Ishikawa-san și Kenoshita-san au trăit aici în vremea apogeului.
Îmi oferă acces special în clădirile năruite de pe insulă.
Știți exact unde mergem?
[Kenoshita]
- Urcăm la etajul nouă. - Bine. E ceva de urcat!
Dacă voi urcați atunci urc și eu.
Nu erau lifturi aici.
Mă întreb cum era să urci și să cobori nouă etaje de câteva ori pe zi.
Iar tavanul e foarte jos.
- Atenție la cap. - În regulă.
Se pare că toți au plecat în grabă. Sunt lucruri lăsate aici.
E un adevărat haos.
Asta e camera mea, casa mea.
Acum unde ne aflăm? Este așa mică. Câți locuiați aici?
Eu și familia mea, șase oameni locuiau aici.
Era foarte aglomerat.
Obișnuiam să dormim în dulap, chiar aici.
Era un loc unde oamenii voiau să trăiască?
Aici? Era un loc atrăgător?
Pentru noi, e locul unde ne-am născut.
Pentru noi era ceva normal și nu știam altceva.
De fapt, Hashima era primul astfel de loc
primul complex de apartamente al Japoniei.
A oferit un standard de viață mai bun în comparație cu restul țării.
Erau magazine, infrastructuri sportive, o piscină publică și o școală.
Hashima s-a construit deoarece sub insulă este o mină de cărbuni.
Orașul a fost construit deasupra.
Oamenii spun că în anii 1970 mina nu mai era rentabilă
și toți au părăsit locul într-o săptămână.
Aici ne jucam mult.
M-au dus în cel mai înalt punct al insulei,
la un templu Shinto pe care vizitau.
Cincizeci de ani.
Nu am mai urcat la acest tempul de 50 de ani.
E foarte nostalgic. Credeam că e mai mare.
Este inspirant să fii aici și mă simt motivat să mă alătur.
Nu e nimic aici!
Îmi trezește multe amintiri.
De ce bați din palme?
Sunt două plecăciuni, două bătăi de palme apoi încă o plecăciune.
- Bine, deci două plecăciuni... - Două.
- ...două bătăi de palme și o plecăciune. - Bine.
Este uimitor. De aici poți vedea toată zona.
Este incredibil.
Această insulă este absolut epică.
Este stăruitor să fi într-un loc care era cândva casă pentru mulți,
dar acum este complet părăsit.
Toate acele ruine sunt amintiri și stafii ale trecutului.
În această excursie, am flirtat cu radiația, dezoalrea și moartea.
Am ieșit din zona mea de confort iar convingerile mi s-au schimbat.
Cumva m-a făcut să mă bucur mai mult că trăiesc.
Poate asta este toată ideea turismului negru.