Просто си искам сина обратно. - Мога да го осъществя.
Зоуи... ти си доминиращия играч тук,
твоята способност да го виждаш улеснява всички.
Представях си, че ти си тя. Гледах тези... ужасни снимки.
Когато някой изглежда страшно мил и добър,
винаги се оказва, че греша.
Е, не е най-гадното нещо, което някой ми е казвал, но е доста близо.
Малкото момиченце, което кара колелото, не бях аз, а беше...
тя бе моя дъщеря.
Тя май отива в полицията. - Защо би ни причинила това?!
Последният гост, когото си дозирала с тази смес, е умрял, Маша.
За да ви покажа, че е безопасно... ще предприема пътешествието с вас.
Не трябва да ни напускаш сега, тук можем да ти помогнем.
Не е безопасно за мен да бъда близо до теб.
Та какво сега, лапочка?
Хулу представя Никол Кидман
Мелиса Маккарти Майкъл Шанън
Люк Еванс Ашър Кеди
Самара Уивинг Мелвин Грег
Тифани Буун Мани Джасинто
Грейс Ван Патън Зоуи Теракес
Реджина Хол Боби Канавале и други
# Ти ми въздействаш по странен начин #
# И това ми харесва #
# Ти ми въздействаш по странен начин #
# И това ми харесва #
# Правиш света ми да изглежда нормален #
# Правиш мрака в мен светлина # # О, да #
# Ти ми въздействаш по странен начин #
# И това ми харесва #
ДЕВЕТИМА ПЕРФЕКТНИ НЕПОЗНАТИ
телевизионна адаптация Дейвид Кели
режисьор Джонатан Левин
Сезон първи Епизод 8: Оттогава
Този ден не дойдох да те застрелям.
Исках само да те изплаша...
да ти внуша страх от Бога.
Помниш ли какво ми каза?
Пропъди ме.
Пари ли искаш? Петстотин в брой,
вземай. Майната ти.
Първо, чукаш съпруга ми, а след това ме пропъждаш.
Не помня как дръпнах спусъка, но това го помня!
Затова ли дойде тук?! За да ме изплашиш отново?
Ти ли писа тези съобщения?
Кармел, аз...
Исках да почувстваш какво е да... да...
да загубиш контрол.
И успя. - Ти никога...
не си си и представяла, че аз може да съм тази, която те простреля, нали?
Е, аз някога бях доста добра гримьорка.
Всъщност бях...
бях добра в много неща преди него,
преди... теб.
Не си дошла тук само за да ме уплашиш,
дошла си тук, за да те излекувам.
Но ти не успя,
провали се.
Хей, аз... искам да се обадиш на полицията
и да им кажеш какво направих;
че съм опасен човек
и... че аз трябва да си тръгна.
Цялото това нещо съществува по твоя вина, Кармел,
заради срещата ми със смъртта,
защото ти ми показа, че цялото това нещо съществува.
То е тук по твоя вина.
Не ме съжалявай.
Аз не те съжалявам,
аз ти прощавам.
Но аз... не мога да си простя.
Дай ми от девет до четиринадесет часа
и напълно ще те излекуваме... лапочка. - Не ме наричай...
Лапочка. - Не ме наричай така.
Лапочка, лапочка, лапочка, лапочка, лапочка.
Не исках да прекъсвам това, което правиш.
Дистанцирам се социално.
Помниш ли, каза ми го първия път, когато те видях в басейна?!
Да, да, помня го, помня.
Виж, тъкмо бях с Маша,
прекарахме известно време заедно, докато не й се обади Дилайла...
и тогава тя просто започна да повтаря думата "изолация"
с някакъв приповдигнат, не паникьосан, но приповдигнат тон.
А чувайки думата "изолация" просто, знаеш, изречена многократно така,
не ме изпълни точно с увереност
и си помислих, че може би би искал да знаеш за това...
по тази причина ти го казвам.
Знам, че наговорих много глупави неща в сауната,
склонна съм да бърборя, когато съм нервна,
склонна съм да бърборя и когато не съм нервна,
така че както и да го погледнеш, аз все бърборя.
Фактът, че ти изглежда си... че не изглеждаш...
че ти наистина си... прекрасен човек,
просто активира всяка аларма, сирена и сигнализация,
която внимателно съм си изградила през по-добрата част от 40-те ми години.
Аз мислех, че си на 50. - Нека просто кажем "40 плюс".
Плюс 10. - Добре,
заслужавам си го, така е правилно.
Нещата, които казах там, бяха... аз бях изпълнена със съмнения в себе си, не...
Така че аз... наистина съжалявам за казаното в сауната.
За протокола...
аз не смятам, че бе неправилно;
твоят инстинкт, че ние двамата нямаме шанс, вероятно е верен.
Добре.
Но има един "Четири сезона" на няколко мили надолу по пътя.
Какво ще кажеш да се чупим оттук още сега
и да отидем на вечеря заедно?!
Имаш ли нормални панталони?
Не. - Ще ми бъде приятно.
# Ти просто знаеш защо #
# Защо ти и аз #
# След малко ще #
# Узнаем истинския начин да обичаш #
# Понякога ще тъгуваме #
# Понякога ще плачем #
# И ще знаем защо #
# Само ти и аз #
# Знаем истинския начин да обичаш #
Дозата започва да действа, нали?
Време е да определим своите цели.
Ще го направим, нали?
Чувствам... Какво има? Какво не е наред?
Ами всъщност Ларс малко ни поосведоми.
Спестила си ни някои неща, нали?
Като например, че момичето на колелото е била дъщеря ти
и че искаш да "измамиш" смъртта, за да се свържеш отново с нея,
а нас ни използваш като опитни мишки.
Аз не.... Това е...
Ларс греши.
Защо просто не ни разказа за дъщеря си?!
Не е приемливо терапевтът да...
да говори за собствения си живот,
разказвайки ви истории. - Време е да спрем с глупостите, ясно?
Ти фактически поиска да споделим болката си с теб,
казвайки ни, че имаш всички отговори.
Що за човек би постъпил така?!
Коя си ти?!
Кой съм аз ли, Хедър?
Аз съм човек, който имаше някой и който бе неговия живот,
а когато я загубих, загубих и себе си.
Аз съм човек, който доизживява отредения си живот
в мъка, болка и тъга.
Аз съм теб...
и теб...
и теб.
Значи всички тези приказки за твоята полусмърт...
промениха живота ти. - О, да, направи го,
защото аз я усетих, почувствах дъщеря си.
Когато това се случи, я почувствах и видях
и знаех, че оттам нататък аз трябва да отида и да я намеря,
трябва да преоткрия отново това чувство, което и вие изпитвате.
Затова ли и ти се дозира?!
Дозирах се, за да ви предпазвам, за да ви покажа, че е безопасно.
И сега ще ви отведа на това пътешествие,
ще го направя.
Вие сте едно семейство, което е зациклило.
Аз съм зациклила.
Зациклила съм.
Така че да се настаним и настроим.
Да помедитираме, а? - Нейно ли е?
Да, нейно е. - Винтидж Хъксли, "Смел нов свят".
Трябва да медитираме, седнете. Те са там и ни очакват,
а ние ще ги намерим. Да тръгнем всички заедно.
Да, хайде да ги намерим.
Таня... - Зак.
Да. - Да намерим Зак.
Къде съм?!
Ей, слушай, Маша насрочи ден за самообслужване, ясно?
В момента си в нашата вана за уталожване на чувствата.
И как попаднах тук?!
Сама дойде, Кармел.
Аз ли дойдох?! - Да.
Какво е това място?! - То е светлоустойчиво и шумоизолирано,
а водата се загрява точно до температурата на кожата ти.
Също така вътре има и разтворени соли, за да изплуваш без усилие на повърхността
и да се чувстваш точно като в утробата. - Не, не!
Тя иска да изчистиш, Кармел, това е твоят шанс да започнеш отначало.
Аз не искам да се връщам в утробата! Не обичам тесните пространства!
Извадете ме, моля ви! Моля ви, извадете ме!
Хей, готова ли си? - Вие двамата вече си тръгвате ли?!
Ами, да, да, вие свършихте толкова добра работа,
че ние вече се оправихме.
Къде е Кармел?
О, Маша тъкмо й назначи манипулации.
А, тоест тя... се чувства по-добре ли?!
Да, справя се отлично. - Това е чудесно.
- Чудесно, да. - Ами добре тогава, чао.
Чао.
Маша силно препоръчва да завършите лечението си.
Ето ти храна за размисъл, нали?!
Глупостите стават все по-странни.
Не, стой, стой.
Върни се.
Зоуи, върни се.
Ела, Зоуи, медитацията е най-добрият начин.
Не, не така дойде предния път. Аз бях....
не медитирах, той просто се появи.
Аз няма как да зная, понеже тя никога не е идвала при мен.
Нито веднъж.
На колко години беше?
На седем.
И никога не си успявала да я видиш?!
Не, никога.
Някакви трепкащи изображения понякога,
някакви очертания по ръбовете на нещо,
но - не, аз не мога... не мога да я почувствам,
не мога да я призова.
Не се чувствам наред.
Какво става?!
Мамо.
# Питаш ме дали ще дойде време #
# Когато ще се уморя от теб #
# Никога, любов моя #
# Чудиш се дали това мое сърце #
# Ще загуби копнежа си по теб #
# Никога, любов моя #
Глори!
Приключих!
Ало!
Ей, Глори!
Отвори вратата. - Страхувам се, че трябва да останеш
там за твоя собствена безопасност, Кармел.
Отвори вратата! Отвори тъпата врата!
Отвори вратата!
# Червено вино #
# И хапчета за сън #
# Ми помогнаха да се върна #
# В твоите обятия #
# При евтиния секс #
# И тъжните филми... #
Помощ. - О, Наполеон!
Татко! Татко.
Боже! - О, татко!
Зак... - Тате!
Аневризма ли получих?! - Не, запази спокойствие.
Боже, татко! - Имам аневризма.
Просто ти кърви носа, кърви ти носа. Не, не, добре си.
Не съм, в устата ми е. - Прокървя ти носа.
Не, не е, имам и в устата. - Ти си... добре си.
Всичко е наред, добре си. - В устата ми е! Не съм добре!
Не съм добре! Не!
Спокойно, татко.
Просто наклони главата си назад и притисни хрущяла.
Зак?! Зак. - С показалеца си, ясно?
Постави го тук под устната. - Добре.
И натисни. - Да натисна, това е...
Зак, о, Боже мой.
Здравей.
Назад.
Какво?! - Винаги хипохондрик.
Нали?
Прокървява му носът, а той си мисли, че има аневризма.
Притеснителен съм, да.
Колко жалко, че не ти се занимаваше с моите лекарства.
Хайде стига, Зак, не е честно.
Защо с коланът?!
Защо се обеси с колана?!
Аз тъкмо ти го бях купила.
Едно голямо "майната ти" ли беше това?!
Този колан ли бе твоето предсмъртно писмо?!
Аз ли бях?!
Скъпа, не разбирам, защо...
Защото ние не си говорехме, преди да умреш -
ние се карахме.
Играехме тази наша глупава шибана игра
кой пръв ще се пречупи и ще заговори.
Аз знаех, че нещо при теб не е наред,
че не си на себе си.
Но не казах нищо, защото не исках да загубя шибаната игра.
Вие всички се опитвате да намерите причината в нещо ирационално.
Тук няма нито логика, нито вина.
Не беше защото сме се карали, ясно?
А коланът не бе никакво писмо. Не беше заради някой от вас, ясно?
Искам да кажа, дори не бе заради мен.
Разбирате ли?! Дори не бе заради мен.
Това бе нещо, което просто се случи...
и ако можех да се върна назад...
пак щеше. - Спри!
Спри!
Спри, спри, мамка му! По дяволите!
Спри, спри! По дяволите, спри!
Съжалявам, съжалявам!
Съжалявам, съжалявам.
Съжалявам.
Боже, надявам се да мога да шофирам,
Просто ще се движим по-бавно.
Какво става тук?! Здрасти.
Здрасти, здрасти. - Какво правите тук, хора?
Отписахме се. А вие какво правите, хора?
Нищо... уверяваме се, че колите все още са тук.
А, ще правите секс отново в нея ли? - Казах ти го под секрет.
И аз ти го казах под секрет.
Така ли?! Не мислех... - Да.
Какво става, по дяволите? Какво става, по дяволите?!
Къде отидоха всичките ни коли?!
Къде, по дяволите, е колата ми? - Скъпи, всичко е наред.
Не, не е наред. Изчезна ми колата.
Защо са ни взели колите?!
Всички ли чухте това?! - Не може да е на добро.
И вие ли чухте това?! - Да, всички го чухме.
Ти пък къде беше?! - С Маша и Маркони.
И четиримата взеха огромно количество халюциногени.
Дори Маша?! - Че защо биха го направили?!
Опитват да се свържат с хората, които са загубили.
А ти какво правиш тук?!
Осъзнах, че това не е за мен.
Глори!
Приключих, пусни ме да изляза! - Ей, Кармел?!
Ало, Кармел?! - Франсис? Франсис?!
Кармел, добре ли си?! - Не, не съм,
заключена съм тук. Няма... няма прозорци,
а аз имам клаустрофобия.
Поеми дълбоко въздух, ясно? Дълбоки глътки въздух.
Заключена е, и от двете страни. - Можеш ли да я разбиеш?
Стоманена е. Благодаря, поласкан съм,
но - не, не мога. - Добре,
знаеш ли какво?! Ще измислим нещо! Отивам да намеря Маша!
Чакай, и аз ще дойда с теб. - Просто погледни надясно.
Добре съм, напълно добре. Просто...
бях притеснен, както каза Зак.
Той беше прав. Чух този зумер,
алармата на телефона ми в главата си. Прогоних ли го?!
О, по дяволите, по дяволите! - Ще се опитаме да го върнем обратно.
Всичко е наред, всичко е наред.
Усещам я, наблизо е.
Маша? Какво правиш?!
О, Франсис, моля те, не сега, не сега.
Защо заключихте Кармел там?!
Кармел още не е завършила пътешествието си,
затова скоро ще се погрижим за нея, обещавам...
Не, няма да се погрижим "скоро" за Кармел,
ще го направим сега или ще се обадя на ченгетата,
повярвай ми. - Да, добре.
Да... правилно.
Ти се погрижи за тях, аз съвсем скоро ще се върна, обещавам.
Да тръгваме. Все още не бива да освобождаваме Кармел,
защото... тя може да се самонарани.
А може да нарани и вас или другите.
Когато е безопасно, разбира се, ще я освободим.
Там! - Какво?!
Не е истински.
Всичко е наред, наред.
Как е тя? - О, тя се успокои най-после, слава Богу.
Трябва да я измъкнем.
Защо не снимаш, а?!
Кармел, скъпа моя, чуваш ли ме?
Маша! Маша, моля те,
трябва да ме пуснете! Аз... имам пак клаустрофобия!
Само трябва да се уверя, че няма да навредиш на себе си или на някой друг.
Няма, обещавам. Ще бъда добра.
Сигурна ли си, че си добре? - При тези обстоятелства, да.
Добре. Аз трябва да се връщам при Маркони,
за да ги пазя в безопасност. А ти искам да си почиваш,
ще го направиш ли заради мен? - Добре.
Добре. А ти искам да останеш тук с нея,
да я държиш спокойна, ясно?
Глори ще слезе след малко. - Да, добре.
Добре ли си? - Така мисля.
Мамка му!
Заключи ни.
Тя ни заключи, по дяволите!
Боже, колко е добра. - Глори, скъпа моя, време е.
Запали огъня сега. - Разбира се.
Благодаря ти, ангелче.
Хей, пуснете ни! Стига!
Всичко, което исках, бе една шибана почивка.
Дори потърсих в Гугъл "най-скъпите спа центрове".
А какво ми се случва?! Някаква луда ме заключва в шибаната парна баня.
Някой да му мирише на нещо?! Мирише, сякаш нещо гори...
И аз го надушвам. - Да не е тамян?!
Не е тамян.
Къде... - Ще се оправя, скъпа, ще се оправя.
Зак! Зак!
Пуснете ни навън! Хайде!
Шибаната пара. - О, Боже, горещо ми е, горещо.
Мисля, че се разтапям. - Шибаната пара.
Може да изпържиш яйце на тази врата.
Тя иска да ни изгори живи. - Каква полза би имала от това?!
Всеки един убиец се нуждае от мотив. - Тук няма мотив.
Мотивът й е, че тя е на наркотици, ясно? Че е... с размътен мозък в гората,
след като ни затвори в този шибан зандан. - Хей, добре ли си?
Мисля, че имам лека паническа атака.
Ела тук и седни. - Хора, добре, чуйте ме.
Трябва да дишаме дълбоко, да синхронизираме дъха си или нещо такова.
Вдишвайте през носа, издишвайте през устата, ясно?
Запомнихте ли?
Мисля, че така ми става по-горещо. - Още веднъж.
Знаете ли...
ако това е всичко, ако това е краят,
иска ми се да бях по-мил с хората,
особено с Рей, който ме мрази.
И то с пълното право да ме мрази.
Ако това място ще изгори, ако съм на път да умра,
обичам Рей.
И възможността да го обичам
и да има дете с него.
А ако съм я пропилял, каква шибана загуба.
Вероятно така или иначе щях да бъда смотан баща.
Ти ще бъдеш добър баща.
Фактът, че се притесняваш, дали ще бъдеш смотан баща, означава, че ще бъдеш добър.
За да ме наясно, бащата ще бъде Рей, не ти, Тони.
Дълбоко ме нарани.
Аз бих се върнал на работа.
Какво, да разнасяш храна ли?!
Може би.
Просто ми харесва да работя;
да ставам сутрин с мисълта къде ще ходя;
просто да си вися, говорейки за глупости;
да се запознавам с нови хора...
Човече, срещаш толкова много странни, готини, интересни хора...
като всички вас.
Аз пък искам да спра да се чудя какво мислят другите.
И може би да имам собствен бизнес.
Искам да бъда шефка.
А аз бих направила толкова много неща по по-различен начин.
Кажи едно.
Ами бих...
бих обърнала гръб на миналото.
Добро желание, Кармел.
Благодаря, Тони.
А ти, сестро?
Аз съм просто благодарна.
За какво? - Преди осем дни даже не те познавах,
а преди седем те срещнах и наистина,
наистина не те харесвах.
Докато днес мисля, че ще е доста добро решение
в един момент в близкото бъдеще да ти дам ключ от къщата си.
Ключа от къщата си?!
Боже. - Не!
Не! - Стига, млъкни, по дяволите.
Не!
Зак, Зак!
Зак!
Зак, моля те! Моля те, моля те!
Зак! Зак!
Зак, Зак! Моля те!
Зак!!!
Моля те!
Бягаш нанякъде или от нещо, татко?!
Какво?!
Все още чуваш алармата, а?
Всъщност вече знам какво означава.
Не значи просто "събуждане",
а че "времето изтече", "играта свърши"...
"часовникът се превъртя". Нали?
Знаеш ли, бях... бях учител на годината седем пъти.
Знаеше ли го? О, да, седем пъти.
Мисля, че съм популярен сред децата, не че го разбирам,
имам предвид... особено сред момчетата.
Вратата ми бе винаги отворена, те влизаха, казваха ми всичко.
Знаеш ли, имам едно чекмедже...
пълно с писма и картички от учениците, които учих през годините -
родителите им ми пишат колко съм специален, колко много съм допринесъл за живота им
и как никога няма да ме забравят,
как съм им помогнал да станат порядъчни.
А аз... се провалих със собствения си син,
с моето момче, моето момче, моето момче,
с момчето, което имаше най-голямо значение...
точно под носа ми... носа ми.
Татко, казах ти. - Не, аз...
Зоуи.
Зоуи е видяла, тя е забелязала, че нещо не е наред.
А аз - не.
Аз... се провалих... аз провалих теб.
Татко, алармата, която чуваш...
не знам, може да значи, че "времето е изтекло"
да оплаквате самоубийството ми. - Няма нужда да си тръгваш,
можеш да останеш при нас, можем да останем семейство.
Мамо.
Аз не съм тук.
Много съжалявам, че ви нараних, постъпвайки така,
но, добре, трябва да се разделите с мен...
днес.
Обичам те толкова много.
Знам, и аз те обичам.
# Горе на откритото # # Знаех едно езеро #
# И нарисувах таваните # # За страницата #
Чао. - # Спрете всички да чакате #
# Знайте, това не бе... # - Ей, Закъри...
мисля, че те разбрахме, ясно?
Мисля, че вече разбираме.
# А студът погълна очите #
# Притиснат към стъклото # # Може да видиш вените #
# И отровата там #
Чао, приятелю. - Чао, бебчо.
# Почиват в земята #
# Вътрешното желание # # Което нямах смелост да изявя #
# Търсейки вътрешно влияние # # Може да не предприема друг двубой #
# Скъпа, в затвора # # Можеш да запълниш липсата #
# На повече любов със суета #
# Скъпа, та още не бе дошла пролетта #
Снежинка!
Снежинка ли?!
Да, разтопи се, но... кълна се, че беше снежинка.
Защо, какво е това?!
Просто проблясъците, които аз виждам...
те понякога започват със сняг.
Виж. Виждаш ли ги?
Вали сняг. Маша, трябва да тръгваме.
Зоуи. - Добре съм, мамо, добре съм.
Хайде.
Да тръгваме, хайде.
Аз не мисля, че вали сняг. Вали ли?!
Наполеон, всичко ще бъде наред.
Да, харесва ми така,
нещо като мантрата тук: "Ще бъде наред".
Те са добре, това е добре, ние сме добре сме и всичко е наред.
Аз все още се препъвам и съм много жаден.
Виж.
Погледни ги.
Не! Не!
Маша, Маша. - Това....
това... това не е честно, това не е честно.
Маша. - Това не е честно, не е.
Маша, Маша, Маша... Ти трябва да го забравиш,
днес трябва да го забравиш.
Нали? Трябва да го забравиш.
Хайде, ела.
Зоуи?!
Зоуи! - Тук горе съм!
Не мога да те видя.
Аз... не мога да те видя.
Здравей.
Скъпа.
Има пожар! - Хора, хора, хора.
Има пожар. - Не, хора, няма пожар.
Вие добре ли сте. - Не, има.
Няма пожар. - Ние го усетихме, надушихме.
Да. - Симулирахме пожар, ясно?
Това е терапия, която използваме, за да преживеете интуитивно смъртта.
Беше толкова истинско. - Тази стая е проектирана и построена,
за да се чувствате възможно най-реално.
Когато се чувстваш толкова близо до смъртта... рухват бариерите,
това те кара да се чувстваш уязвим,
позволява ти да се свържеш с най-важното.
Вижте, знам, че е откачено и крайно неприятно,
но...
то работи. - Майната ти, Яо.
Маша никога няма да ви навреди.
Къде е Маша?
Тя е...
Мамка му.
# Взех те за бавачка #
# Вятър, слънце и орел #
# Тихо, малко бебче # # Не говори #
# Тихо, малко бебче мое #
# Тихо, малко бебче # # Не говори #
# Тихо, малко бебче мое #
# Взех те за бавачка #
# Вятър, слънце и орел #
Маша Дмитриченко.
Обичам те.
Маша Дмитриченко.
Да, аз съм.
Не ми остави друг избор.
Изборът никога не е бил мой, за да ти го дам.
Имаме няколко въпроса към вас. - Знам как става, инспекторе,
израснах, гледайки американска телевизия.
Извинявай.
Помислих си, че ще умрем.
Всички ще умрем, Джесика.
Само че не днес.
Намери ли каквото търсеше?
Ако никога не удряш, никога не вкарваш.
Тя ни заключи в една стая,
за да ни ужаси.
И ни дрогира без нашето съгласие.
Аз принципно се съгласих, на мен ми хареса, но Бен не се е съгласявал.
Но после и на него му стана приятно.
О, не знаем къде ни е колата.
Да, тя е... тя е жълто Ламборджини, кабриолет.
Знаете ли, много по-сложно е... отколкото аз...
от това, което казвам. - Да.
Предполагам, че ще прозвуча малко откачено...
Имах много необичайно видение.
"Сънувах -
сън, надминаващ човешките представи, така да се каже."
Цитат от "Сън в лятна нощ".
Това са моите показания. - Вие сте заключили вратата?!
И защо го направихте? - Как да ви кажа, детектив? Несръчна съм.
Може и да съм записал няколко кадъра,
но ще трябва да го обсъдя с моя издател,
а най-напред с адвокат.
Тя върна брат ми обратно.
Дори да бе за кратко, колкото да можем да се сбогуваме.
Тя ми даде Зак.
Здравейте. - Заповядайте.
Тук сме.
О, някой си е сложил вечерния костюм!
Задължително е.
Добър вечер, хора, газирана или трапезна вода?
Мога ли аз просто да започна с "Тито" и кола?
С резен лимон, лайм и средно голям бургер.
Ами и аз искам бургер, да.
Бургер, да... - Два!
О, два бургера? Ясно.
И една кола. - Кола.
И... имате ли... имате ли сладоледени мелби?
Да, имаме сладоледени мелби.
Ще взема една, благодаря.
Добре. Нещо друго за вас, хора?
Ами всъщност мога ли да ви взема назаем химикалката и няколко листчета?
Нещо против? - О, не, разбира се.
И, Боже мой, благодаря.
Ти имаш ли нещо против? Аз просто получих малко вдъхновение и...
Да, продължавай.
Аз смятам да опитам да поговоря с дъщерите си.
Аз никъде няма да ходя.
# Тихо сега, не плачи #
# Избърши сълзата от окото си #
# Лежиш в безопасност в леглото #
ХАЛЮЦОГЕНИ КЪМ СПАСЕНИЕТО от Ларс Ли
Знам, че е трудно, аз самата извърших доста ужасни неща,
и тогава някой наистина ми прости
за тези неща и...
тя ми даде разрешение да си простя.
И същото искам аз да дам на всички вас - разрешение да си простите...
и да осъзнаете стойността си.
# Да те събудя # # Да посрещнеш деня #
# Твоят сън приключи #
Здравейте. - Добре дошли в Транкуилъм.
# Или току-що започна #
# Има едно място # # Където обичам да се крия #
# Врата, през която минавам през нощта #
Здрасти, кой печели?
Здравей, имаш ли нужда от помощ?
Не, справям се. Ти напълно ли загуби?
Оставям ги да печелят.
Имай предвид, че аз... Не, тук,
аз отивам да си взема чаша и ще се присъединя към вас.
#Припомни си годините # # И яхни капризите на ума си #
# Издигайки се в един друг свят #
# Изведнъж чуваш и виждаш # # Това вълшебно ново измерение #
ФРАНСИС УЕЛТИ Деветима перфектни непознати
# Ще бдя над теб #
# Аз #
# Ще ти помогна да го видиш докрай #
# Аз #
# Ще е защитавам през нощта #
# Аз #
# Усмихвам се до теб #
синхронизация и превод kostadinoff
# Никога не съм виждал небето # # В пурпурно синьо #
# Изпъстря очите ми с форми и нюанси #
# Лесно се научих да пречупвам светлината #
# Знам, че има нещо повече от това # # Което виждам #
# Сънувам ли с широко отворени очи?! #
# Ако успеех да намеря ключа # # Щях ли да избягам?! #
# Заклещен между перваза и бягството #
# Вече нищо не е както преди #
# Завръщаме се на звездите # # От които сме сътворени #
"Всички ние намираме своя собствен път"