Následující film se skládá z nekrologu, stručného bedekru
a tří velkých reportáží z Francouzské depeše
(amerického časopisu vydávaného v Ennui ve Francii).
FRANCOUZSKÁ DEPEŠE LIBERTY, KANSAS EVENING SUN
RUBRIKA SKONY A ÚMRTÍ: « Ve věku 75 let zemřel šéfredaktor »
Arthur Howitzer ml. (1900-1975),
syn kansaského vydavatele novin a zakladatel tohoto listu.
Ennui-sur-Blasé, Francie
Začalo to jako prázdniny.
Arthur Howitzer ml., student 1. ročníku univerzity,
lačný utéct zářné budoucnosti na Velkých pláních,
přesvědčil svého otce, vlastníka listu Liberty, Kansas Evening Sun,
aby mu financoval plavbu přes Atlantik coby příležitost,
jak se naučit rodinnému řemeslu
psaním světoběžnických sloupků,
určených lokálním čtenářům nedělní přílohy listu jménem Piknik.
Během následujících deseti let sestavil tým
těch nejlepších soudobých exulantských žurnalistů
a přetvořil Piknik ve Francouzskou depeši,
seriózní týdenní zpravodaj zaměřený na světovou politiku,
umění vysoké i nízké, glancovní módu, gurmánskou kuchyni, gustovní drinky
a rozličné lidské příběhy zasazené v okrajových čtvrtích.
Přinesl do Kansasu svět.
Členové redakce tvoří páteř každé dobré americké knihovny.
Berensenová...
Sazerac...
Krementzová...
Roebuck Wright.
Jeden reportér známý coby nejlepší žijící autor
co do počtu kvalitních vět za minutu.
Jeden, který nikdy nedokončil jediný článek,
ale vesele strašil třicet let na chodbách redakce.
Jeden nepřiznaně slepý autor, který horlivě psal očima jiných.
Enormně erudované eso v otázkách gramatiky.
Ilustrátor obálky Hermès Jones.
Arthur ml. byl proslulý
svou shovívavostí k redaktorům, což se netýkalo zbytku personálu.
To snad ne, co to má být?
Potřebuju krocana.
Nadívaného pečeného krocana včetně přílohy a poutníků!
Jeho systém finančního řízení byl komplikovaný, leč funkční.
Dejte jí 150 franků týdně po dalších patnáct let
místo pěti amerických centů za slovo, minus výdaje.
Jeho nejčastěji opakovaná literární rada zněla takto:
Snažte se psát tak, aby to vypadalo jako záměr.
Do Liberty se vrací přesně 50 let po svém odjezdu...
u příležitosti vlastního pohřbu,
v kteréžto době náklad časopisu
přesahuje půl milionu předplatitelů v 50 zemích.
Společně s ním je pohřben i proutěný koš s haldou špendlíků, plaket
a čestných uznání za zásluhy nejvyššího stupně
a také psací stroj Andretti Ribbon-mate
a štos třívrstvého písařského papíru z egyptské bavlny.
Dočkal se redaktorského pohřbu.
V poslední vůli stanovil,
co se má ihned po jeho smrti stát, citát:
Tiskařské lisy budou rozmontovány a roztaveny.
Kanceláře redakce budou vyklizeny a prodány.
Zaměstnanci obdrží štědré prémie a hodinové výpovědi
a vydávání časopisu bude nadobro ukončeno.
Tím pádem
bude nekrolog vydavatele zároveň nekrologem listu samotného.
Peníze za zrušené předplatné
budou samozřejmě čtenářům vráceny poměrným dílem.
Jeho epitaf bude doslova převzat z dřevěné cedule
připevněné nade dveřmi jeho kanceláře.
Článek Berensenové. Betonové veledílo.
Tři anakoluty, dvě zeugmata
a devět pravopisných chyb v první větě.
Část těch chyb je záměrných.
Článek Krementzové, Revize manifestu.
Chtěli jsme 2 500 slov, a nakonec jich je 14 000
plus poznámky pod čarou, glosář a dva epilogy.
Překonala se.
- Sazerac? - Nelze dohledat zdroje.
Mění jména a píše jen o tulácích, pasácích a feťácích.
Má k nim blízký vztah.
A co Roebuck Wright?
Má zamčené dveře, ale slyšel jsem ťukání stroje.
Netlačte na něj.
Takže kdo půjde z kola ven?
Je tu o článek víc, i když vydáme další dvojčíslo,
což si rozhodně nemůžeme dovolit.
Vzkaz od předáka: hodina do tisku.
Máš padáka.
Opravdu?
Neplač mi v kanceláři.
NEPLAKAT
Zmenšete hlavičku, vyhoďte pár inzerátů a ať předák dokoupí papír.
Z kola ven nikdo nepůjde.
Dobré autory si hýčkal.
Podporoval je. Zuřivě je bránil.
Co myslíte?
Já?
Začal bych s panem Sazeracem.
Měl k nim blízký vztah.
RUBRIKA MÍSTNÍ KOLORIT (STRÁNKY 3-4)
VE STRUČNOSTI
« Reportér na bicyklu » Herbsaint Sazerac
MOMENTKA MĚSTA VE 300 SLOVECH
Ennui v pondělí náhle ožívá.
Silou básnické licence se přenesme v čase
a vydejme se na prohlídku města.
Den v Ennui v průběhu 250 let.
Toto báječné město vzniklo z chumlu řemeslnických vesniček.
Pouze jména se nezměnila.
Obvod čističů bot.
Minulost - Budoucnost
Zednická čtvrť.
Řeznická pasáž.
Kapsářská ulička.
Na tomto místě býval
pod baldachýnem ze železa a skla
proslulý trh s širokým sortimentem pochutin a poživatin,
jenž byl později zbourán,
aby uvolnil místo vícepatrovému nákupnímu centru a parkovišti.
Jako v každém živém městě
se i v Ennui vyskytuje celá menažerie havěti a mrchožroutů.
Krysy, které se usadily v podzemní dráze.
Kočky, které se usadily na šikmých střechách.
Anguillettes, kteří se usadili v mělké kanalizaci.
Zpěváčci z kůru po svatém přijímání,
jsouce zpola zpití krví Kristovou, pronásledují neopatrné penzisty
a tropí neplechy.
Ve čtvrti Pelech studenti.
Nenasycení, neklidní, nezodpovědní.
Ve čtvrti Brloh
senioři.
Senioři, kteří neuspěli.
Automobil.
Danajský dar. Na jednu stranu
všechno to houkání, pšoukání, fofrování a túrování.
Emise jedovatých plynů a výfukových zplodin,
nebezpečné nehody, stálý dopravní ruch, vysoká...
Kurva!
Oddělení lokálních statistik.
Průměrné roční dešťové srážky: 750 milimetrů.
Průměrné roční sněhové srážky: 190 000 vloček.
Každý týden je z řeky Blasé vytaženo 8,25 těl.
Číslo, které zůstává stabilní i přes stálý růst populace
a pokroky ve zdravotnictví a hygieně.
Za soumraku střídá kramáře a poslíčky
všehochuť neregistrovaných šlapek a gigolů
a vzduch prosytí pach poklidné promiskuity.
Jaké zvuky proniknou nocí?
A jaká tajemství předpoví?
Možná má pravdu ono pochybné staré rčení.
Ty největší krásky
si svá nejniternější tajemství nechávají pro sebe.
"Krysy, havěť, gigolové, šlapky."
Nezdá se vám to tentokrát až příliš vykřičené?
- Nezdá. - Pro slušné lidi?
Má to být okouzlující.
"Kapsáři, mrtvoly, vězení, záchodky..."
Nechcete tam přidat květinářství
- nebo muzeum? - Ne, nechci.
Něco hezkého?
Nesnáším květiny.
Aspoň byste mohl vyškrtnout druhou polovinu druhého odstavce.
Stejně to opakujete později.
Dobře.
RUBRIKA UMĚNÍ A UMĚLCI (STRÁNKY 5-34)
REPORTÁŽ Č. 1
« Betonové veledílo » J. K. L. Berensenová
PORTRÉT MALÍŘE A OBRAZU
Tématem dnešní přednášky
je velký avantgardní malíř
a duše francouzské akční skupiny cáklé školy...
pan Moses Rosenthaler.
Široce uznávaný, jak víte,
za odvážný dramatický styl a kolosální rozměry svého středního období,
obzvláště, samozřejmě, za svůj nástěnný polyptych známý jako
Deset fresek na železobetonové nosné zdi.
Dle mého názoru zůstává Rosenthaler tím nejvýmluvnějším
a bezpochyby i nejvýraznějším uměleckým hlasem své divoké generace.
Jak si toto stěžejní dílo vydobylo
své unikátní místo ve stálé expozici zde,
ve sbírkách paní Clampetteové?
Náš příběh začíná v jídelně.
Výstavka Popelníky, hrnce a drhání,
přehlídka ručních prací amatérských umělců
z psychiatrického oddělení vězeňského cvokhausu v Ennui,
by se nejspíš nezapsala do análů dějin umění,
kdyby se na ní neobjevila malá malba pana Rosenthalera,
který si tu v té době odpykával padesátiletý trest
za dvojnásobnou vraždu,
a kdyby si této malby nepovšiml jeho spoluvězeň,
levantský obchodník s uměním Julian Cadazio,
který byl osudnou náhodou uvězněn
v přilehlém křídle kvůli obvinění z daňového úniku druhého stupně.
Dozorce?
Kdo namaloval tento obraz?
Vězeň 7524.
To je tuším oddíl pro vyšinuté šílence s maximální ostrahou.
Jste schopný poskytnout mi doprovod a razítko návštěvy,
a to okamžitě?
Simone, nahá. Blok J. Volnočasová místnost.
Chci ho koupit.
Proč?
Protože se mi líbí.
Není na prodej.
Ano, je.
- Ne, není. - Ano, je.
- Ne, není. - Je, ano, je.
Všichni umělci prodávají svá díla. To z vás dělá umělce.
Prodej díla. Pokud ho nechcete prodávat, nemalujte ho.
Otázka zní, co za něj chcete?
50 cigaret.
Vlastně radši 75.
Proč se pořád díváte na tu dozorkyni?
To je Simone.
Nechci koupit tak významné dílo za 50 cigaret.
- 75. - Nebo za 75 kusů vězeňské měny.
Chci vám zaplatit 250 000 franků v legální dražbě.
Můžeme si plácnout?
Mohu vám nabídnout jen zálohu...
83 centimů, jeden kandovaný kaštan a čtyři cigarety.
Vše, co v tomto okamžiku mám.
Ovšem pokud přijmete podepsanou stvrzenku,
bude zbytek platby do 90 dní poukázán na váš účet.
Jakou máte banku?
Nechme to být.
Kde jste se to vlastně naučil?
Takhle malovat.
A rovněž, koho jste zabil a jak šílený doopravdy jste?
Potřebuji podklady, abychom o vás napsali knihu.
Získáte tak na významu.
Kdo jste...
Mosesi Rosenthalere?
Syn bohatého židovsko-mexického chovatele koní
Miguel Sebastian Maria Moisés de Rosenthaler
studoval za výrazné finanční podpory své rodiny na École des Antiquités.
Avšak když se jeho mládí chýlilo ke konci,
odhodil veškerý luxus
svého dobře zajištěného zázemí a nahradil jej...
Špínou.
Hladem.
Osamělostí.
Fyzickým nebezpečím.
Psychickým onemocněním.
A samozřejmě...
násilnou kriminalitou.
Během první dekády svého dlouhého trestu
nevzal štětec do ruky.
První den 11. roku
Povolení přihlásit se na volnočasové aktivity, gardienne.
Máte registrační lístek?
Tohle?
Prosím o pozornost. Dnes se k nám přidá nový vězeň.
Číslo 7524, promluvte ke skupině.
Prosím?
Řekněte jim něco o sobě.
Ale já nechci.
Je to povinné.
Oni už mě znají.
O to nejde.
- Nepřipravil jsem si řeč. - Řekněte něco.
Takže, jsem tu už 3 647 dní a nocí.
Ještě mi jich zbývá 14 603.
Piju týdně sedm litrů z přídělu ústní vody.
Tímhle tempem...
se myslím otrávím dřív,
než znova uvidím svět venku,
kvůli čemuž cítím...
veliký smutek.
Musím změnit své návyky.
Musím se vydat novým směrem.
Jsem ochoten dělat cokoli, čím bych si zaměstnal ruce.
V opačném případě...
to myslím skončí sebevraždou.
A proto jsem se přihlásil na keramiku a pletení košíků.
Jmenuju se Moses.
Posaďte se.
Jak se jmenujete, gardienne?
Simone.
Některé ženy tíhnou k uvězněným mužům.
Je to známá psychická porucha.
Vědomí, že ten druhý je uvězněn,
nějak zesiluje prožívání jejich vlastní svobody.
Ujišťuji vás, že to má erotický náboj.
Mimochodem, podívejme se na ni.
Narozena téměř do nevolnictví,
16 bratrů a sester.
Do svých dvaceti let negramotná.
Nyní žena značného majetku.
Oslnivá.
Propána.
Špatný diapozitiv. To jsem já.
Simone samozřejmě odmítla všechny Rosenthalerovy nabídky k sňatku,
které, dle toho, co víme, byly časté
a pronášené s nadšením.
Chci to říct co nejjednodušeji.
Pokusit se je vyjádřit slovy.
Ty pocity v mém srdci.
- Nemiluji tě. - Miluji tě.
Co?
Nemiluji tě.
Už?
Už co?
Jak to že už to víš?
Jak si můžeš být tak rychle jistá?
Jsem si jistá.
Au.
To bolí.
Ta krutost. Ta chladnokrevnost.
Řekls, cos chtěl. Chtěla jsem tě zastavit. Toť vše.
Řekl jsem jen část z toho, co jsem chtěl říct.
Byl jsem jen v polovině. Je toho víc.
Ne.
- Na co říkáš ne? Vezmeš si... - Ne.
- Vezmeš si mě? - Ne.
Mám ti dát svěrací kazajku, odvést tě cely
a dát tě zas pod zámek?
Potřebuju výtvarné potřeby.
Plátna, rámy, štětce, terpentýn.
Co chceš malovat?
Budoucnost.
Což jsi ty.
Ač nebyl Julian Cadazio považován za velkého znalce umění,
měl nicméně svého druhu dobré oko
a všem nám prokázal velkou službu,
když v okamžiku svého propuštění z vězení...
Končíme s kyticemi a mísami s ovocem.
Dost bylo pláží a mořských krajinek.
Dáváme vale brněním, kobercům i gobelínům.
Našel jsem něco nového.
Moderní umění?
Moderní umění. Odteď naše zaměření.
- Já to nechápu. - Ovšemže ne.
- Jsem moc starý? - Ovšemže jsi.
- Proč je to dobré? - Není. Špatně přemýšlíš.
To není odpověď.
No právě. Vidíte v tom dívku?
Ne.
Věřte mi, je tam.
Způsob, jak zjistit, jestli moderní umělec něco umí,
je přimět ho namalovat koně nebo květinu nebo potápějící se křižník
nebo něco, co má vypadat tak,
jak to má ve skutečnosti vypadat.
Umí to? Podívejte se na tohle.
Nakreslil to přede mnou za 45 sekund vypálenou sirkou.
Dokonalý vrabec. To je nádhera.
Smím si to nechat?
Blázníš? Ovšemže ne.
Jde o to, že kdyby chtěl, mohl by malovat takhle krásně,
ale on si myslí, že tohle je lepší.
A já s ním tak trochu souhlasím.
Simone, nahá. Blok J. Volnočasová místnost je nejspíš mistrovské dílo,
které má cenu značné, možná i horentní sumy peněz.
Ale zatím ne.
Je nutno stvořit poptávku.
Na jak dlouho sedí?
O týden později Komisi pro podmínečné propuštění
je předložena k přezkumu nová žádost vězně 7524
ohledně jeho trestných činů ublížení na zdraví
a násilného rozčtvrcení.
Pane Rosenthalere,
proč bychom vás měli propustit na svobodu?
Protože to byla nehoda, Ctihodnosti.
Neměl jsem v úmyslu nikoho zabít.
Dvěma výčepním jste uřízl hlavy pilou na maso.
Ten první výčepní byl nehoda.
Ten druhý sebeobrana.
Ať už to bylo jakkoliv,
jaký důkaz upřímných výčitek svědomí nebo alespoň lítosti
z dekapitace těch mužů nám můžete předložit?
Koledovali si o to.
- Co prosím? - Odpusťte.
Zeptáte se v nějaké fázi tohohle rituálu,
jestli chce někdo něco říct, než bude pozdě?
Jako na svatbách.
- Ne - Budu stručný.
Všichni víme, že tento muž je vrah.
Je vinen z vraždy prvního stupně, to je řízni jak píchni.
To je daný fakt.
Nicméně je i úkazem, který se objeví jednou za generaci
a o němž slyšíte, aniž by se vám poštěstilo ho poznat.
Geniální umělec.
V takto ošemetné situaci je třeba uplatnit dvojí metr.
Mimochodem, trpí duševní poruchou. Což není jeho vina.
Ve vší úctě navrhuji,
zda bychom ho nemohli potrestat nějak jinak.
Rosenthaler ztratil na zbytek trvání svého trestu právo
žádat o podmínečné propuštění.
Nemám další otázky.
Cadazio a jeho strýcové se přesto jednohlasně shodli,
že budou tohoto umělce zastupovat v celém svobodném světě
jako jeho výhradní agenti.
Simone projela kus světa.
Ennui Salon.
The Royal Exposition.
Mezinárodní pavilon na veletrhu v Liberty v Kansasu,
který málem do základů vyhořel.
Z obrazu se zkrátka stala senzace.
POLOŽKA Č. 42 "Dokonalý vrabec" - M. Rosenthaler
Dokonce i umělcovy pozapomenuté rané práce
se i na druhotném trhu prodávaly za vyšroubované ceny.
Rosenthaler mezitím pokračoval v práci za mřížemi.
Je pozoruhodné, že malíř preferoval surové materiály,
které si mohl opatřit výhradně uvnitř vězení.
Vajíčka v prášku.
Holubí krev.
Kolomaz.
Uhlí, korek a hnůj.
Oheň, samozřejmě.
Svítivě žluté kuchyňské mýdlo.
A čerstvou prosnou kaši jako pojivo.
Simone ráda pózovala.
Měla téměř titánskou schopnost
vydržet nesmírně dlouho v extrémně náročných pozicích.
Projevovala minimální zranitelnost vůči vlivům horka nebo chladu.
Ač byla vystavena těm nejnepříznivějším vlivům,
zůstávala její kůže bez spálenin, bez poskvrnky, bez pupínků.
Další pikantnost.
Upřímně milovala vůni terpentýnu
a v pozdějších letech ho dokonce používala místo parfému.
Byla víc než pouhá múza.
Vezmi za tu páku.
Vezmi za ni, ty hulibrku.
Co tu vyvádíš? Vrať se do práce.
Nemůžu.
Nechci. Je to nad mé síly.
Jsou to muka.
Jsem doslova zmučený umělec.
Nebožátko.
Vypadni.
Tohle opravdu chceš?
Vyrostla jsem na statku.
Nepsali jsme poezii.
Neprovozovali jsme hudbu.
Nedělali jsme sochy ani nemalovali obrazy.
Techniky ručních prací jsem si osvojila z knih ve vězeňské knihovně
a učím je jako dobrovolnice.
Nevím, co víš. Jen vím, co jsi.
Vidím, že trpíš. Vidím, že je to těžké.
Možná se to ještě zhorší, ale pak se to zlepší.
Ty přijdeš na to, co je tvůj problém.
Co je tvůj problém?
Nevím, co mám malovat.
Přijdeš na to, co malovat,
a začneš si věřit jako já
a budeš se pachtit,
ale pak...
na jaře nebo možná v létě
nebo možná na podzim
nebo nejpozději v zimě
bude toto nové dílo hotové.
Přesně tohle se stane.
Nebo se chceš stále raději popravit?
Francouzská akční skupina cáklé školy.
Dynamická, talentovaná, vilná, lajdácká, alkoholická
a násilnická banda kreativních barbarů.
Déle než dvě dekády se vzájemně inspirovali
a také velmi často vzájemně napadali.
Jen si vezmu pití.
Nezapomeňte, že tehdy, jak jistě víte,
bylo pro malíře nebo sochaře společensky mnohem přijatelnější
někoho uhodit židlí nebo dokonce cihlou
nebo se promenádovat venku s monoklem nebo vyraženým zubem.
Jistě, trochu předbíhám, ale dle mé osobní zkušenosti
dokázal být Rosenthaler nevyzpytatelně impulzivní.
Čímž odkazuji na kumbál s barvami pod jeho ateliérem
na Boulevard des Plombiers,
kam mě jednou zatáhl a tak trochu nepatřičně se mě pokusil ošukat u zdi
v rohu toho kumbálu.
Byl to blázen. S papíry na hlavu.
Cadaziovi je samozřejmě zastupovali všechny.
O tři roky později
Je o tři roky později.
Je z tebe nejslavnější malíř na světě
díky jedné malé, přeceněné čmáranici.
Jsi předmětem učiva.
Jsi heslo v encyklopedii.
I tví učedníci získali a prohýřili značné obnosy,
a přesto nám odmítáš ukázat alespoň náčrt nebo studii
k jedinému novému dílu za toto nekonečné období.
Jak dlouho máme ještě čekat?
Neodpovídej, protože my se neptáme.
Už jsme natiskli pozvánky.
A přijdeme.
My všichni. Sběratelé. Kritici.
I tví druhořadí imitátoři, kteří ti podlézají
a pašují ti sem dobroty a nejspíš budou lepší než ty.
Úplatky budou nehorázné, což ti dozorci dosvědčí.
Ale my je zaplatíme.
Takže dokonči to, co děláš.
Vernisáž je za dva týdny.
Mimochodem, podle ní to je hotové.
Je to hotové.
Potřeboval bych další rok.
Moje tehdejší zaměstnavatelka obdržela tu interesantní zprávu
vysokorychlostním telegramem.
Tou zaměstnavatelkou je samozřejmě Upshur "Morda" Clampetteová.
Protřelá sběratelka starožitností.
A velká přítelkyně avantgardy.
Její sbírka byla i v plenkách všeobecně známá a významná,
stejně jako její rezidence, první americká zakázka Ingo Steena,
stavba neformálně známá jako Klínový dům.
Bylo mou povinností a mohu říci, že i mým privilegiem katalogizovat,
archivovat a radit, přestože udělala každou volovinu, co ji napadla,
bez ohledu na to, co jsem jí řekla.
A tak jsme se vydaly na dlouhou cestu z Liberty do Ennui.
Má drahá madam Clampetteová, Mordo, když dovolíte,
srdečně vás zvu na odhalení strhujícího nového díla
pana Mosese Rosenthalera, které jsem ještě ani já sám neviděl.
Abychom mohli dílo v příhodnou chvíli zhlédnout,
bude možná nutné pokradmu vniknout do zařízení,
kde umělec v současné době pobývá.
Organizaci všech podrobností přípravy vaší návštěvy
prosím nechte na mých lidech.
Pozor, neberte si s sebou zápalky, zapalovače ani ostré předměty.
Očekáváme vaše potvrzení s radostnou nadějí.
Ve vší úctě Galerie strýců a synovce Cadaziových.
Policejní anton nás nabral ve 3.00 ihned poté, co na stanici dopravil
poslední várku flunder a flamendrů té noci.
Počítadlo úplatků:
Mosesi, jsi tady?
Nějaké úvodní slovo?
Nebo snad uvítání našich vzácných hostů, z nichž někteří
vážili dlouhou cestu, aby, doufejme, spatřili tvé dílo?
Nebo popřípadě... já nevím.
Dobrý den?
Ticho, prosím!
Povedlo se! Nádhera! Historická chvíle.
Otevřete šampaňské! Povedlo se.
Hudba!
Proč sedíš na vozíku jako invalida?
Měl bys tančit na stole! Je to triumf!
Minulý týden se bodl špachtlí do stehna,
ale ošetřovateli se naštěstí povedlo tepnu sešít.
Líbí se ti to?
Jestli se mi to líbí?
Ano.
Namalovali vám vaši fuchtli.
Podívejte na Mordu, je unesena.
Todlencto je freska, ne?
Přesně tak. On je pravý renesanční mistr.
Čerpá ze stejných zdrojů, jako když Piperno Pierluigi v roce 1565
iluminoval fresku Ježíš před Božím nebeským oltářem.
Mordo, nikdo nemá takové oko na nevídané věci
jako Morda Clampetteová z Liberty v Kansasu.
Měli bychom se stydět, že se zdržujeme v její přítomnosti.
Proč kurva řekla "freska"?
On to namaloval na zeď?
To snad ne. Co to udělal?
Ty čuráku zvadlej.
Vidíte to? Podívejte se na to!
- Podle mě je to úchvatné. - Zásadní dílo!
Pravděpodobně jde o mezník v evoluci lidské piktografie.
Naškrábaný a napatlaný na železobetonových zdech tělocvičny.
Dokonce pomaloval i radiátory!
Možná ňákej z těch restaurátorů z Fondazione dell'Arte Classico vykoumá,
jak ty vobrázky vodpajcovat.
Jsme ve vězení s maximální ostrahou, Mordo.
Je to majetek státu.
Už jen rozjet tu byrokratickou noční můru
by spolklo několik let vyjednávání týmu oprsklých právníků.
A nevím, jak bychom to sloupli. Je to freska.
Ty! Je to freska!
No a?
Umíš si vůbec představit ty tři prdele peněz,
které jsme se strýčky vyplýtvali, než jsme ztroskotali tady?
Podívej se na ně!
Zruinoval jsi nás!
Copak je ti to jedno?
Já myslel, že se ti to líbí.
A já myslím, že je to sračka.
Vstaň z toho křesla!
Rozkopu ti prdel po celé volnočasové místnosti!
Nevrč na mě, ty odsouzený vrahu.
Ty vražedný, sebevražedný, psychopatický, netalentovaný násosko!
Proč jste mi to neřekla, gardienne?
Protože byste ho zastavil.
Musíme to přijmout.
Jeho potřeba selhat je mocnější
než naše nejsilnější nutkání pomoci mu uspět.
Vzdávám se. Porazil nás.
- Porazil nás. - Je to smutné, ale je to tak.
Nicméně tu píčovinu aspoň dočmáral.
Je to vpravdě ta nejzajímavější studie periferního vidění,
jakou jsem kdy viděl.
Dobrá práce, Mosesi.
Dobrá práce. Má to svou krásu.
Jestli jsi to dost zapustil, možná to vydrží.
Jednou si to přijdeme prohlédnout znova.
Dá-li Bůh.
Ty tu samozřejmě stále budeš.
Na všech je Simone.
V tu chvíli si oba uvědomovali Simonin záměr
vzdát se nazítří místa ve vězeňském cvokhausu v Ennui poté,
co obdrží od Cadaziových finanční kompenzaci
za svou práci coby Rosenthalerova modelka a múza.
Znovu se shledala s opuštěným dítětem,
které porodila v mládí
a s nímž se poté již nikdy nerozloučila.
S Rosenthalerem udržovala stálou korespondenci
po zbytek umělcova života.
Madam Clampetteová by si ráda to dílo zarezervovala.
Takže pololepku?
Ano, prosím.
Pokud se rozhodne nákup dokončit,
bude pro vás a vaše strýčky přijatelná tato částka?
Můžeme dostat zálohu?
Mordo? Záloha na celkovou sumu?
Řekni těm žabožroutům, že na planý sliby mě neužije.
Deset fresek na železobetonové nosné zdi
bylo na dalších dvacet let rezervováno
na jméno Upshur Clampetteová.
Vězni také žádají úplatky.
Kteří vězni?
Všichni.
Před volnočasovou místností je rozzuřený dav.
Toto individuum je údajně zastupuje.
Kapsáře a maniaky neuplácíme. Je to nemorální.
A navíc u sebe nemám dalších 6 000 000 franků v malých bankovkách.
Jak jste se sem dostali?
Co budeme dělat?
Zamkni ty dveře.
Po následné řeži zůstalo na zemi ležet
mrtvých nebo smrtelně raněných 72 vězňů a šest členů francouzské cáklé školy.
Moses Rosenthaler byl za svou nesmírnou chrabrost,
která zachránila životy devíti dozorců, 22 význačných návštěvníků výstavy
a ministra kultury a kultivovanosti,
odměněn svobodou s doživotní podmínkou.
A byl dekorován Řádem zamřížovaného lva.
O dvacet let později zařídili Cadazio a jeho vlastní synovci
podle Mordiných instrukcí přesun celé volnočasové místnosti
na palubu dvanáctimotorového letounu Goliáš určeného k transportu artilerie,
který náklad přepravil z Ennui přímo do Liberty.
Tímto způsobem avantgarda zaujala svoje místo
na pláních centrálního Kansasu.
"Tužky, propisky, gumy, připínáčky,
"špendlíky, oprava psacího stroje."
Proč platím za hotelový pokoj v plážovém klubu na pobřeží Atlantiku?
Protože jsem tam musela jet, abych to napsala.
"Snídaně, oběd, prádelna, šláftruňk, půlnoční svačinka."
Co je špatného na vašem stole v redakci?
Zapůjčeném naším časopisem.
Nechci být indiskrétní ohledně svého setkání s Mosesem
v přímořském hotelu před 20 lety. Byli jsme milenci.
Chtěla jsem si zavzpomínat.
Za mé peníze.
Přesně tak.
Sečtěte to.
- RUBRIKA POLITIKA/ - POEZIE (STRÁNKY 35-54)
REPORTÁŽ Č.2
« Revize manifestu » Lucinda Krementzová
DENÍK MLÁDEŽNICKÉHO HNUTÍ
1. března.
Jednání mezi studenty předposledního ročníku a vedením univerzity
v časných ranních hodinách náhle ztroskotávají
po hlučné debatě, vzteklém spílání
a dokonce po nepokrytě hazardní hře
o neomezený přístup do dívčích kolejí pro všechny studenty mužského pohlaví.
Protest, který skončil patem...
Zeffirelli ohrožuje střelce.
Měl by kontrovat věžemi.
...budil vnějškový dojem prázdného naparování
trudovité družiny s mokrými sny.
Studentský vůdce Zeffirelli B.
Ve skutečnosti byla obě pohlaví zastoupena rovnoměrně.
Mladá dámo,
boty!
A všichni účastníci zdůrazňovali důvod své frustrace:
touhu, či spíše biologickou potřebu
svobody. Tečka.
Nabobtnalo to do symbolismu
a všichni o tom mluví.
5. března.
Pozdní večeře u B-ových.
Nejstarší syn, 19 let, od včerejšího rána nepřítomen.
Děvčata, ztište to rádio.
Otec na něj natrefil v poledne v průvodu s jeho druhy.
Jejich heslo:
"Děti jsou nabručené."
Díky.
Další stolovník zatím v nedohlednu.
Za což jsem ráda,
nebyvši o jeho pozvání předem informována.
Nechtěli jsme se vás dotknout. Omlouváme se.
Báli jsme se, že naše pozvání odmítnete, když vás varujeme.
- Měli jste pravdu. - Jo.
Místní tisk informuje o dnešním agresivním potlačování demonstrací, cituji:
Dejte mu šanci. Je velmi inteligentní.
Kdy jste se rozešla s tím svým?
Vím, že to myslíte dobře.
"Začíná to pichlavým mravenčením na zasažené pokožce."
Nejsem stará panna.
To jsme si nemysleli.
Ovšemže ne.
"Dále dochází ke zrudnutí a otoku okohybných svalů."
Dejte na má slova.
Žiji sama záměrně.
Preferuji konečné vztahy.
Je mou úmyslnou volbou nemít manžela ani děti.
Dvě největší překážky každé ženy, která se pokouší živit psaním.
- Proč pláčeme? - Protože to je smutné.
Nechceme, abyste byla sama.
Samota je druh chudoby.
Nejsem smutná. Pálí mě oči.
Něco je tu špatně.
"A nakonec příval palčivé bolesti, zatímco se z nosu valí soply
a hrdlo se křečovitě svírá."
Nedýchejte.
Jsem nahý, paní Krementzová.
To vidím.
- Proč pláčete? - Slzný plyn.
A také...
jsem nejspíš smutná.
Prosím, otočte se. Stydím se za své nové svaly.
Jdi říct rodičům, že jsi doma. Mají starosti.
Musím se vrátit na barikády.
Žádné jsem neviděla.
Protože je ještě stavíme.
Co to píšeš?
Manifest.
Já jim říkal, ať Paula nezvou.
Možná jste smutná, ale osamělá mi nepřipadáte.
Přesně tak!
Viděl jsem vás, jak si při protestu děláte poznámky.
Je v nás potenciál na článek? Pro čtenáře v Kansasu?
Možná.
Tak si přečtěte naše prohlášení.
Nebo aspoň uděláte korekturu? Podle našich jste dobrá autorka.
Dej to sem.
Je to trochu uslzené.
Doslova, nebo přeneseně?
Obojí, už jen podle titulní stránky a prvních čtyř vět.
Nekritizujte můj manifest.
O připomínky tedy nestojíš?
Snad jich není třeba, ne?
Poprosil jsem vás o korekturu,
protože jsem doufal, že vás to ohromí.
Začneme s překlepy.
Může fakulta uspět i přes neúspěch studentů?
To se teprve uvidí.
- Paul Duval. - Lucinda Krementzová.
Těší mě.
Vaše vousy škrábou.
Nečekaný host konečně dorazil. Vypadá pekelně.
Popisuje odyseu přes město.
Stojící vlaky, stojící autobusy,
rozbitá okna, dlažební kostky létající všemi směry.
Nicméně, jsme tu.
Ta slavná Lucinda. Dobrý den.
Nevěděla jsem, že přijdete. Neřekli mi to.
Toto není oficiální setkání.
Dobrý večer.
Začněte beze mě.
10. března. Město v paralýze, první z mnoha týdnů.
Veřejná doprava stojí.
Hromady odpadků leží. Školy ve stávce.
Nechodí pošta ani mléko.
To jsem zase já.
Jak bude vypadat běžný život?
Příští týden, příští měsíc, pokud ho vůbec ještě někdy zažijeme.
To je ve hvězdách.
Co je tohle?
Přidala jsem apendix.
- Ty žertuješ. - Nežertuju.
Dokončila jsi můj manifest beze mě.
Zachovala jsem tvůj rukopis.
Jen jsem to pročistila, zhustila
a ubrala básnivosti.
Věř mi, tohle není první manifest, kterému dělám korekturu.
Je nemožné představit si tyto nadšené,
naivní, přehnaně statečné studenty,
jak se navracejí do svých poslušných tříd.
Kdo to byl?
- Tvoje matka. - Moje matka.
Moje matka?
Co chtěla? Řeklas jí, že jsem tady?
- Ano. - Proč?
Protože se ptala. Já nelžu.
Byla naštvaná?
Nemyslím si.
- Co řekla? - Přikývla.
Cos řekla ty?
Že pracuji na článku o tobě a tvých přátelích.
Takže přece.
Už jsem napsala 1000 slov.
Požádala jsem ji o rozhovor.
Souhlasila?
Ano, samozřejmě.
Ale já jsem naštvaný!
Nevím, co mám cítit.
Jsem v loji? Jak to, že byla matka tak klidná?
Sluší se tohle?
Tohle není ke zveřejnění. Celý můj život.
Co mám dělat teď?
Musím si zachovat žurnalistickou neutralitu.
Líbí se mi, jak jsi bezcitná.
Myslím, že je to součást tvé krásy.
Takže ty už máš 1000 slov?
Tohle udělaly děti.
Během necelých čtrnácti dnů vymazaly 1000 let republikánské moci.
Jak a proč?
Kde to začalo, než to začalo?
Byla to jiná doba. Bylo to jiné Ennui.
Je to asi půl roku. Mým sestrám bylo každopádně pořád dvanáct.
Tančili jsme nervák a Lait Chaud.
Nosili jsme účesy jako pompidou, crouton nebo fruits-de-mer.
Náš slang kombinoval latinu s filozofickým žargonem a znakovou řečí.
Ďáblovy advokátky se do omrzení handrkovaly,
jen aby nevyšly ze cviku.
« Kategoricky nesouhlasím s ničím, co říkáš. »
Všechny kliky měly své soky.
Pardi měli Bardy. Štráfci měli Pásky.
Svalouši měli nás, Knihomoly. A pak Mitch-Mitch propadl u baccalaureate
a byl povolán k plnění Povinně závazné národní služby.
Tři měsíce v Hořčičném regionu.
HLASTE SE K POVINNÝM BOJOVÝM ÚKOLŮM
O měsíc později
Co jeho zásady, když bojuje za imperialistickou armádu
v nespravedlivé výbojné válce?
Byl poslán do Hořčičného regionu k plnění Povinně závazné národní služby.
Je to povinné.
To je totéž.
Co prosím?
To je totéž.
Jaká drzost! Kdo ti dovolil očerňovat našeho přítele?
Uvědomuješ si,
že teď nejspíš někde pochoduje temnou nocí,
nese čtvrtmetrákový pytel střelného prachu a škrábe shnilé brambory,
zatímco kope v dešti latrínu plechovým hrnkem?
On v armádě být nechce.
Je to povinné.
Měl by spálit nášivky a dezertovat.
Minimální trest: půlroční basa a černý puntík permanentním inkoustem.
Tobě se to lehko řekne v bezpečí kavárny Sans Blague.
Je to totéž.
Pro jednou...
má pravdu.
Mitch-Mitchi, co tady děláš?
Máš být ještě dva měsíce v Hořčičném regionu.
O pět let později jsem sama přeložila
Mitch-Mitchovo poetické ztvárnění jeho Povinně závazné národní služby.
Autobiografická hra Mitch-Mitche Simcy "Sbohem, Zeffirelli"
přeložila Lucinda Krementzová
Retrospektivní scéna v druhém jednání hry Sbohem, Zeffirelli.
V severní Africe jsem koupil kulku do zadku.
V Jižní Americe jsem koupil kus trhavého šrapnelu do levého křídla.
Ve východní Asii jsem do břišní dutiny chytil
vzácného mikrobiálního střevního parazita, a to vše mám pořád
ve svém těle,
ale své volby obléknout si tuto uniformu nelituji.
A za 16 let dostanu penzi.
To byla pohádka na dobrou noc. Zhasnout!
Raz! Dva! Zhasnout! Prostěradla zastrčit! Peřiny přetáhnout!
- Pomodlit se! - Rozkaz!
Amen. Amen. Amen.
Mitch-Mitchi...
Mitch-Mitchi. Čím chceš být?
Cože?
Čím chceš být, Mitch-Mitchi?
Se svými známkami budu pomocný lékárník.
A to ti bude stačit?
Nebude mě to deprimovat. Měl jsem se líp učit.
A ty, Robouchone?
Nemám na výběr. Budu pracovat v otcově sklárně.
Někdo musí převzít podnik.
To je normální.
Vaugirarde, jaký je tvůj plán?
Asi budu nadále marnivý floutek
jako moji bratranci z obou kolen.
- Tví bratranci jsou borci. - Zbožňuju je.
- Jo. - Co ty, Morisote?
Morisote, čím chceš být ty?
Rebelem.
Co říkal?
Říkal "rebelem".
Co tím myslí?
To nevím.
Já myslel, že Morisot chce být profesorem geochemie.
Morisot pláče.
Kdo řekl "pšt"?
Já to nezvládnu.
Do konce výcviku zbývá už jen osm týdnů, Morisote.
Nemyslím výcvik.
Myslím dobu od návratu domů až do důchodu.
Myslím tohle 48leté období mého života. To je to, co nezvládnu.
Už si nedovedu sám sebe představit jako dospělého muže ve světě našich rodičů.
Morisote! On skočil z okna!
- Je mrtvý? - Nevím.
Jak hluboko spadl?
Pět poschodí s vysokými stropy.
Včera v noci pršelo. Možná je půda pořád měkká.
Nehýbe se.
Stále se nehýbe.
Už nemohu salutovat k poctě tohoto znaku.
Nazítří byl Mitch-Mitch zatčen za dezerci a znesvěcení
a ze Sans Blague se stal hlavní štáb
Hnutí mladých idealistů za revoluční svržení
reakcionářské neoliberální společnosti.
Co to děláš?
Dávám místo Tip-topa Françoise-Marie Charveta.
Mohou tu žít společně.
Tip-top i Charvet.
Tip-top je komodita
zastupovaná nahrávací společností
vlastněnou konglomerátem
ovládaným bankou
sponzorovanou byrokracií
udržující nadvládu
satelitní loutkové vlády.
Za každou notu, kterou zazpívá, musí umřít rolník v západní Africe.
Následně si starší a mladší generace v Ennui
začaly dělat schválnosti.
Srpen.
Kampaň sousedské šeptandy pomlouvá studentské hnutí.
Září.
Sans Blague ztrácí povolení k vaření kávy.
Říjen.
Výbor pro propagandu vztyčuje pirátský vysílač
na střeše katedry fyziky.
Listopad.
Blokáda stravovacího systému vysokoškolské menzy.
Prosinec.
Výpůjční protest v Bibliothèque Principale.
Kompletní katalog knihovny legálně odstraněn
a navrácen pět minut před vystavením vysokých upomínek.
Leden.
Mitch-Mitch propuštěn do rodičovské péče.
Únor.
Povstání na dívčích kolejích.
To vše nakonec vrcholí...
v březnu.
Šachovou revolucí.
« Bílý dělá rošádu! »
J na c6
Jezdec na c6.
Pane starosto?
Už táhl.
Jezdec bere jezdce.
Na jaké jsi straně?
- V poslední kapitole. - V posledním odstavci.
Tomuhle říkáš manifest?
- A ty ne? - Samozřejmě.
Myslím že ano. Z podstaty věci.
Strana dvě, « Proklamace č. 7. »
Navzdory čistotě svého cíle -
vytvořit svobodnou, utopickou civilizaci bez hranic -
se však studenti
začali dělit do frakcí, místo aby se sjednotili.
Strana pět, « Výnos 1(b) »
Jedna věc je ale konečně jasná: odpovídají svým rodičům.
Co chtějí? Bránit své iluze.
Jasná abstrakce.
Strana jedenáct, « Apendix III »
Jsem přesvědčena, že jsou lepší, než jsme bývali my.
Kdo schválil neoprávněný příděl financí
na masové vytištění tohoto tupého,
nejednoznačného
a zbytečně básnivého dokumentu?
Já jsem pokladník,
údajně!
A kdo vůbec potřebuje apendix?
- To je nejlepší část. - Moje oblíbená.
Ten apendix vlastně navrhla paní Krementzová.
To napsala paní Krementzová?
Vypilovala některé pasáže.
Proč se do toho plete?
Má si držet žurnalistickou neutralitu.
Nic takového neexistuje.
Žurnalistická neutralita je zprofanovaný koncept.
Nezvolili jsme tebe ani paní Krementzovou naším mluvčím.
Tvým úkolem je hrát šachy.
Napsal jsem ti tam věnování.
Nechám si to jako suvenýr, ale ke zbytku můžu říct jen:
« Kategoricky nesouhlasím s ničím, co říkáš. »
Připomínám si: "Na této manifestation jsi host.
Není to tvůj boj. Nepleť se do toho, Lucindo. Buď zticha."
Musím něco říct.
Jste velmi bystrá dívka, Juliette.
Kdybyste, s odpuštěním, na chvíli odložila svou labutěnku
a myslela, s odpuštěním, sama za sebe,
možná by vám došlo, že jste v tom všichni společně.
Dokonce i pořádková policie.
Nejsem dítě, paní Krementzová. Vždy myslím sama za sebe.
To my všichni.
- To bych neřekl. - Někdo ano, někdo ne.
Jsme na tahu.
Myslíte, že nejsem dobře informovaná?
Že neberu důležité věci vážně?
Ujišťuji vás, že to tak není.
To bylo nezdvořilé. Ode mne.
Svou poznámku odvolávám.
Když chcete.
Prosím za prominutí.
Výborně.
Omlouvám se.
Beru na vědomí.
Díky.
Jste si jistá?
Samozřejmě.
Jistá čím?
Že nejste dítě?
Poměrně jistá.
Tak se naučte přijímat omluvu. Je to důležité.
(Hádka! Stará Američanka versus mladá francouzská revolucionářka.)
Důležité pro koho?
Pro dospělé.
Jsme na tahu. Starosta čeká.
Nevadí mi, že s ním spíte, paní Krementzová.
To je svobodná volba.
Je to základní lidské právo, za nějž bojujeme.
Ale vadí mi,
že jste do Zeffirelliho zamilovaná.
To je špatné, nebo přinejmenším...
nevkusné.
Jste stará panna.
Laskavě mi ponechte mou důstojnost.
Není stará panna. A není do mě zamilovaná.
Je náš přítel. Já jsem její přítel.
Je zmatená. Chce nám pomoct.
Je rozzlobená. Je velmi dobrá autorka.
Vedeš osamělý život, viď?
Někdy.
Máte pravdu. Měla bych si zachovat žurnalistickou neutralitu,
pokud existuje.
Prosím za prominutí, paní Krementzová.
Stále žádná odpověď.
Gumové projektily a slzný plyn.
Čas vypršel!
Technický šachmat!
To je jen pyrotechnika.
Ona je z nich nejlepší.
Přestaňte se hašteřit. Běžte se milovat.
Jsem panna.
Já taky. Když pominu paní Krementzovou.
Myslela jsem si to.
15. března.
Objev chvatně naškrábaného odstavce na předsádce mého bloku.
Nejistá, kdy to Zeffirelli stihl napsat.
Pozdě v noci, když jsem spala?
Básnivé, ne nutně v negativním smyslu. Zní to následovně:
Dovětek k prasklému apendixu.
Nepřemožitelná kometa opisuje svůj řízený oblouk
k vnějším částem galaxie v kosmickém časoprostoru.
Co byl náš cíl?
Vybavuji si dvě vzpomínky.
Tebe. Mýdlová vůně šamponu z lékárny,
pach popelníku plného oharků, spálený toust.
Ji. Parfém z levného benzínu,
kávový dech, příliš cukru, kůže s vůní kokosového másla.
Kde tráví letní měsíce?
Říká se, na vůně člověk nikdy nezapomene.
Mozek prý tak funguje.
Nikdy jsem nečetl knihy své matky.
A činy mého otce za poslední války byly prý pozoruhodné.
Nejlepší rodiče na světě.
Dívčí kolej.
Poprvé, co jsem byl uvnitř, když pominu pustošení při demonstracích.
Řekl jsem: "Nekritizuj můj manifest." Ona řekla:
« Svlékni se. »
Stydím se za své nové svaly.
Její velké, hloupé oči sledovaly, jak močím.
Bude si o tisíc polibků později
stále pamatovat chuť mého chuje na špičce svého jazyka?
Odpusťte, paní Krementzová. Vím, že opovrhujete hrubým jazykem.
Dodatečná věta na konci stránky,
naprosto nedešifrovatelná kvůli chabému krasopisu.
"Revize manifestu. Strana čtyři, první poznámka."
"Podpora..."
Hned jsem zpátky.
Zeffirelli!
Není nepřemožitelná kometa, která opisuje svůj řízený oblouk
k vnějším částem galaxie v kosmickém časoprostoru.
Spíš je to hoch, který zemře mladý.
Utopí se na této planetě
v klidném proudu hluboké, hnilobné a majestátní řeky,
která dnem i nocí protéká žilami a cévami svého prastarého města.
Jeho rodiče obdrží půlnoční telefonát,
svižně, mechanicky se obléknou a budou se tiše držet za ruce v taxíku,
zatímco pojedou identifikovat tělo svého studeného syna.
Jeho podobizna, masově vyráběná a zatavená ve fólii,
se bude prodávat jako žvýkačka obdivovatelům hrdiny,
kteří by se sami rádi viděli takhle.
Dojemný narcismus mládí.
Mladík, zkušený šachista/aktivista ve studentském hnutí, zemřel
Student spadl a utopil se VYSÍLAČ SE ZŘÍTIL DO ŘEKY BLASÉ
30. března.
Do očí bijící metafora na druhé straně ulice.
Zvonek zazvoní, školáci peláší zpátky do svých poslušných tříd.
Rozvrzaná houpačka se houpá na opuštěném školním dvoře.
Vstupte!
RUBRIKA CHUTĚ A VŮNĚ (STRÁNKY 55-74)
REPORTÁŽ Č. 3
« Soukromá jídelna policejního komisaře »
PROFIL VELKÉHO ŠÉFKUCHAŘE
Kdosi mi říkal, že máte fotografickou paměť.
- Je to pravda? - Je to lež.
Mám typografickou paměť.
Psané slovo si vybavuji s vysokou přesností a podrobnostmi.
V ostatních sférách jsou mé paměťové schopnosti velice vágní.
Mí blízcí mě znají jako toho nejzapomnětlivějšího člověka.
A přesto si pamatujete každé slovo, které jste napsal.
Romány, eseje, básně, hry...
Neopětované valentýnky. Bohužel ano.
Smím vás vyzkoušet?
Když jinak nedáte.
Ledaže bychom vyzkoušeli trpělivost vašich diváků
nebo váženého mluvčího zubního prášku Gemini?
Můj oblíbený článek je ten o kuchaři
a otrávených únoscích.
"Mají kuchařští učňové sny převážně chuťové?
To byla první z otázek, které si reportér tohoto časopisu
přičinlivě připravil před svým setkáním
s poručíkem Nescaffierem,
předním šéfkuchařem na okresním ředitelství na říčním poloostrově
známém jako Rognure d'Ongle.
Všechny další dotazy zůstaly
v průběhu onoho rušného večera nezodpovězeny."
Mám pokračovat?
Prosím.
Policejní ředitelství Ennui 20.55
Nedorazil jsem dost brzo.
Ačkoliv byly místnosti v předposledním patře
velké budovy hypoteticky vyznačeny na půdorysu podlaží
otištěném na zadní straně carte de dégustation,
Pozvánka na večeři s Commissaire
(šéfkuchař: por. Nescaffier)
bylo téměř nemožné je vypátrat, alespoň pro mou maličkost.
Slabost v kartografii.
Prokletí homosexuálů.
Monsieur Nescaffier si vydobyl jméno a reputaci.
Na piedestal si ho staví kuchaři, kliftoni a capitaines,
nemluvě o práskačích, bonzácích a zpěváčcích,
jakožto zářný příklad gastronomického směru
známého jako Gastronomie Gendarmique.
"Policejní vaření" začalo u pikniků při sledovačce a svačin v antonech,
ale vyvinulo se do vytříbené,
vysoce výživné a při správné přípravě
i nesmírně chutné podoby.
Základní požadavky:
snadno přenosné, bohaté na bílkoviny,
konzumované pouze nedominantní rukou,
přičemž druhá je vyhrazena pro papírování a pistole.
Většina jídel se servíruje předkrájených. Nic křupavého.
Tiché jídlo.
Omáčky jsou dehydrované a rozemleté, aby se předešlo rozlití
a riziku kontaminace místa činu.
Stolovníci si musí donést vlastní fourchettes de poche,
mnohdy s vyrytými tajuplnými hesly
a přisprostlými rčeními ze svých okrsků.
KLEC NA KUŘATA Č. 1
Jak mě hodláte zabít?
Mám za to, že jde o případ...
záměny identity.
Jste v té kleci na kuřata již delší dobu?
Prosím za prominutí.
ROEBUCK WRIGHT TU BYL
Monsieur Nescaffier již coby učedník
v provinčním hasičském sboru
prahl po prestižním postavení
a v métier není vyšší pozice než...
Chef Cuisinier v soukromé jídelně
Commissaire de la Police Municipale.
Odpusťte mi mou nedochvilnost.
Nic se nestalo.
Pane Wrighte, toto je má matka,
Louise de la Villatteová. Můžete jí říkat Maman.
Všichni jí tak říkáme.
Tohle je můj nejstarší přítel Chou-fler.
Když jsem ho poznal, byl to školák s dívčím vzezřením,
s loknami a kompletním chrupem.
Teď vypadá jako mrtvola.
V rohu pochůzkář Maupassant.
Bude nás obsluhovat.
Koktejly.
A tohle je můj syn Gigi v plášti z kriminalistické laboratoře.
Co to kradeš z mého osobního archivu?
Nevyřešené případy.
Tak pozdrav pana Wrighta.
Zdravím, pane Wrighte.
Ahoj, Gigi.
Celým jménem Isadore Sharif de la Villatte.
Commissaire a jeho jediný syn,
vdovec a sirotek, opustili kolonii, kde se chlapec narodil,
stmeleni společně sdíleným zármutkem.
Gigimu bylo šest.
Jeho učebnou byla policejní stanice a hlídkový vůz.
Vzdělání v duchu policejních tradic mu zajistili forenzní experti.
Jeho prvními obrázky byly identikity založené na svědeckých výpovědích.
Jeho první slova byla v Morseově abecedě.
Bylo to, řekl bych, nabíledni.
T Á T A
Byl vychován, aby se stal nástupcem komisaře.
Ano, četl jsem vaše články v časopise.
K tvé spokojenosti?
Ovšem, ovšem.
Dobrý autor.
Předpokládám, že tohoto génia už znáte.
Alespoň z doslechu.
Poručík Nescaffier.
To rozhodně znám.
Nápoj, mléčný, nafialovělý aperitiv,
agresivně aromatický, halasně hojivý, nepatrně narkotizující
a vychlazený do glaciální viskozity v miniaturní verzi
termosky, běžně spojované s kempováním a školními třídami,
vyčaroval kouzlo,
které mělo být během následujících šedesáti vteřin
nenávratně zlomeno.
Na třech překrývajících se časových osách
se odehrály tyto události.
Zaprvé.
Monsieur Nescaffier zahájil svůj tajemný rituál.
Neumím pochopit ani popsat, co se odehrává za dveřmi kuchyně.
Vždy mi stačilo těšit se plody
umělcova talentu, aniž bych musel odhalit tajemství dláta
či terpentýnu.
Zadruhé.
Pochůzkář Maupassant,
reaguje na nečetně blikající signál,
donesl telefon svému nadřízenému.
Mluvte.
Jak už nyní víte, unesli jsme vašeho syna
a uprchli jsme do bezpečného úkrytu, který nikdy neobjevíte.
Propusťte nebo popravte Abakuse,
a chlapec se v pořádku vrátí do vaší péče.
Neučiníte-li tak do východu slunce, vás syn zemře násilnou smrtí.
Za třetí.
Světlík v provizorním dětském pokoji,
který se nalézá v podkroví stanice, byl nedovřený.
Útěk a následná honička byly živě a možná trochu fantaskně
vykresleny v komiksovém stripu,
publikovaném následující týden.
Před třemi dny
Ačkoli nechvalně známá válka gangů,
"Zimní vlna zločinu", vyhladila značné množství gaunerů a gangsterů v Ennui,
také si vyžádala životy
skandálního množství nevinných občanů.
Vzhledem k překvapivému zatčení vyděračského účetního
Alberta "Abakuse", který vlastnil kufřík s výplatními páskami
všech tří hlavních zločineckých syndikátů,
byly naděje bohabojné veřejnosti na brzké vyřešení krize
opět obnoveny.
Tento vývoj událostí nicméně silně rozhněval
starousedlíky zločineckého podsvětí.
Já sám jsem Abakuse trestuhodně nepoznal,
ale shodou okolností jsem znal tu klec na kuřata.
Toto mimochodem není v tom článku.
Když zmíním pana Howitzera, víte, o kom mluvím?
Jistě. Arthur Howitzer ml.
Zakladatel a šéfredaktor Francouzské depeše.
V prvním týdnu svého pobytu v Ennui jsem měl tu smůlu,
že jsem byl zatčen v restauračním zařízení
na periferii čtvrti Pelech
společně s několika nově nabytými kumpány.
Jak znělo obvinění?
Láska.
Lidé se mohou cítit lehce ohroženi
vaším hněvem, nenávistí, hrdostí,
ale oddejte se nesprávné lásce,
a ocitnete se ve velkém nebezpečí.
V tomto případě šest dní v kleci pro kuřata.
Neměl jsem nikoho, kdo by mě zachránil, a nikoho, kdo by mi vyčinil.
A jediné lokální číslo vepsané do mé typografické paměti bylo...
Tiskařská čtvrť 9-2211.
Ačkoliv lituji, že nemůžeme otisknout ani jeden z těchto konkrétních článků,
v budoucnu s radostí zvážím publikaci jiných vašich příspěvků.
Nebo pokud se někdy ocitnete v Ennui...
Neznal jsem ho osobně.
Věděl jsem, jak ho kontaktovat, protože jsem chtěl práci.
ŽÁDOST O ZAMĚSTNÁNÍ
Tak se na to podíváme.
Středoškolský časopis, básnický klub, divadelní kroužek.
Napsal jste školní píseň. Text i hudbu.
Redakční elév, začínající reportér, pomocný editor.
Požáry a vraždy.
Tak jsem také začínal.
Jistě, můj otec ty noviny vlastnil.
Špetka sportu, špetka zločinu, špetka politiky.
Dvakrát zařazen do užšího výběru nejlepších esejistů.
Jihovýchod, Středozápad, východní pobřeží.
Rozlehlá země.
Nebyl jsem tam 20 let.
Teď ne. Vedu pracovní pohovor.
Ukázky vašeho psaní jsou dobré. Znova jsem je četl v taxíku.
Recenzoval jste někdy knihy?
Nikdy.
Budete tu ještě několik hodin, než vás propustí.
Přečtěte si tohle. Chci 300 slov.
"Pozor tam dole! Noční drobnůstka, J. Cedric Kringle"
Zaplatím vám 500 franků minus 250, které jsem vám půjčil na kauci,
ale půjčím vám je znova na životní náklady.
Přineste mi zítra ráno první verzi,
a ať to napíšete jakkoli, pane Wrighte,
snažte se psát tak, aby to vypadalo jako záměr.
Díky.
Neplakat.
Vešlo to ve známost jako "Noc tisíce střel".
Opět recituji.
Jak se komisaři a jeho elitnímu týmu expertů a analytiků
podařilo tak bryskně určit polohu brlohu únosců...
Inu...
To zkrátka nevím.
Nejspíš profesní zručnost.
Opakuji otázku.
Nicméně uspěli.
Kdo byli ti únosci?
To později vyšlo najevo.
Banda lupičů a pistolníků importovaná nejvýše postavenými šéfy
vyděračských gangů v Ennui skrz síť podsvětních zprostředkovatelů.
Šofér Joe Lefèvre, kdysi skoro slibný hudebník.
Stetson, Stará panna a Hieronymus Von Altman.
Holandští řízci.
Marconi Brutelli, středomořský anarchista.
Duo rabiátů, rozhádaných bratranců.
Trio tanečnic, samých feťaček.
Plus jeden malý, důmyslný vězeň,
odhodlaný se osvobodit a snížit výdaje daňových poplatníků.
Co je to za zvuk?
Vzduchové bubliny v trubkách topení. Je tam přetlak.
Zní to jako morseovka.
Možná vzdáleně.
Mimochodem, já jsem Gigi. A vy?
To ti neřeknu. Tohle je těžký zločin.
Vy nejste kriminálnice. Jste jen popletená tanečnice.
- Cha. - Nápodobně.
Sklapni.
Jakou barvu mají vaše oči?
Modrou?
Ahoj.
Zazpívejte mi ukolébavku.
Mám strach.
Už spíš?
Commissaire zbožňoval Gigiho z celého svého olbřímího srdce.
Leč jeho mysl, ten neobyčejný stroj na rozpoznání
a vyšetřování kriminálních aktivit...
vrčel už od večeře.
Maman, mám hlad.
A byl ve stavu zoufalého deficitu kalorií.
Nescaffier, poprvé za šest let opět v akci,
byl připraven oslnit.
Změna byla okamžitě patrná.
Nescaffier.
Stačilo, aby komisařovy nozdry nasály jen náznaky aromat
linoucích se z kuchyně velkého šéfkuchaře,
a hned začal osnovat mnohosečný bojový plán.
Jako předkrm:
ďábelská vejce policejního kanárka
servírovaná ve sněhové skořápce.
Zajistěte přístupové body z jihu a západu.
Dále...
Zablokujte ústupové cesty na východ a sever.
Ledvinky.
Povařené se švestkami ze starostovy střešní zahrádky.
Vyvrtejte tunely ve zdech společných
se třemi přilehlými budovami.
Pak...
bonbóny z mletého jehněčího v listovém těstě.
Na střechách: amatérští snajpři z místního loveckého klubu.
Polévka z ústřic z řeky Blasé.
Ve výtahové šachtě: amatérští lezci z okresní alpinistické společnosti.
Skvostné hašé z holuba z městského parku.
A nakonec...
A také vzbuďte Jeroboáma.
...tabákový pudink s megatučnou smetanou.
Chci ho mít rozcvičeného, pro jistotu.
Smím vás přerušit otázkou?
Prosím.
- Odpusťte. - Jen vložím mentální záložku.
Omlouvám se.
Psal jste o amerických černoších, francouzských intelektuálech,
- jižanských romanticích... - A o antičernoších.
O antičernoších.
O Písmu, mytologii, folklóru, skutečných i vymyšlených zločinech,
o duchařských příbězích, pikareskních románech, bildungsrománech.
Ale víc než o čemkoli jiném jste během těch let
psal o jídle.
Proč?
Kdo? Co? Kde? Kdy? Jak? Oprávněné otázky,
ale jako začínající dopisovatel jsem se naučil se nikdy, za žádných okolností,
a pokud je jen trochu možné odolat tomu nutkání,
nepokládat nikomu otázku "proč".
Dostanete ho tím do úzkých.
- Omlouvám se, ale budu na tom trvat... - Mučení.
...pokud budete souhlasit.
Sebereflexe je neřest, již je nejlépe provádět v soukromí nebo vůbec.
Nuže...
Na vaši otázku z čirého vyčerpání odpovím,
ale namouduši nevím, co nyní řeknu.
Existuje pocit obzvláště smutné krásy,
dobře známý osamělým cizincům, bloudícím ulicemi jejich adoptivního,
pokud možno měsícem zalitého města. V mém případě Ennui ve Francii.
Bezpočtukrát...
Bezpočtukrát jsem třpytivé objevy dotyčného dne...
s nikým nesdílel.
Ale v každé uličce a na každém bulváru
byl pro mne vždy nachystán stůl.
Kuchař, číšník, lahev, sklenice, oheň.
Tento život jsem si vybral.
Osamělé hodování bylo víceméně mým jediným soudruhem,
mou útěchou a oporou.
Pamatujete si, kam jste dal tu záložku?
Samozřejmě, vy naivko. "Mezitím."
"Mezitím, naproti přes ulici..."
Poslouchejte:
brloh podezřelých je v nejvyšším patře domu ve spodním rohu náměstí,
strážníci už jsou na místě...
Zastavte palbu! Zastavte palbu!
Během prodlevy v přestřelce starý domovník,
veterán dvou válek, přepajdal ulici
a předal šifrovanou zprávu.
POŠLETE KUCHAŘE
O hodinu později
Mluvím s vůdcem gangu únosců v nejvyšším patře.
Máte ve svém brlohu funkční kuchyň?
Můj syn se musí najíst.
Dovolte nám poslat našeho policejního kuchaře
se zásobami a proviantem.
Připraví dostatečně velkou večeři,
aby nasytila vás a všechny vaše komplice.
My už jsme jedli.
Je to nějaký podržtaška...
nebo sám Nescaffier?
Koláč z kosů.
Kuchař samozřejmě musel ochutnat každý pokrm,
takže pozřel smrtící jed.
Pro toho kluka.
Stop.
Napište nám ten recept.
Po večeři
Pomoc...
Ale Nescaffier přežil
díky extrémní odolnosti,
již si rok za rokem vypěstoval ochutnáváním těch nejopojnějších předkrmů,
polévek a pokrmů
jeho téměř nadlidský žaludek.
Samozřejmě dobře věděl,
že Gigi z duše nenávidí ředkvičky ve všech podobách,
a to s hlubokou a nespoutanou vášní,
a nejenže se žádné nikdy nedotkl,
ale za celý svůj život nikdy ani nevyslovil jméno té zeleniny.
Nicméně je čirou náhodou...
nesnášel i šofér.
Přeberte volant!
Avšak tou nejpřekvapivější a nejpozoruhodnější událostí,
kterou jsem během oné rozvleklé večeře spatřil, bylo toto.
Pikantní paradox. Monsieur Albert,
účetní demi-monde a nepřímá příčina celé té spektakulární půtky,
byl od čtvrteční večeře do pondělní snídaně ponechán v kuřecí kleci
a málem ve své cele zemřel hlady.
Pouze zotavující se Monsieur Nescaffier
zachoval duchapřítomnost a připravil vězni
omelette à la policière, kterou mu naservíroval teplou,
zabalenou v den starém povolení k prohlídce.
Toho rána se Abakus dobře najedl.
A teď vzkaz od zubního prášku Gemini.
Měl to být článek o skvělém šéfkuchaři.
Zčásti je.
Pro rubriku Chutě a vůně...
Rozumím. Zadání bylo naprosto jasné.
Možná ovšem zapomínáte,
že po mně proti mé vůli stříleli a vrhali ruční granáty.
Chtěl jsem se pouze skvěle najíst, což se i stalo, jak detailně popisuji.
Nescaffier tam má jen jednu větu.
Jednu věc, kterou mi řekl, jsem vyškrtl. Příliš mě rozesmutnila.
Můžu ji tam vrátit, jestli chcete.
Co vám řekl?
Martin... Martin...
Guillaume Martin.
Měly chuť.
Co prosím?
Ty jedovaté soli v ředkvičkách...
měly chuť.
Mně naprosto neznámou.
Takovou hořkou, plísňovou, peprnou...
pikantní, olejnatou a...
zemitou.
Dosud jsem takovou chuť nepoznal.
Ne sice úplně příjemnou,
extrémně jedovatou,
ale přesto novou chuť.
To je v mém věku vzácné.
Obdivuji vaši statečnost, poručíku.
Nejsem statečný.
Jen jsem neměl...
náladu...
všechny zklamat.
Víte, já jsem cizinec.
V tomhle městě je nás plno, není-liž pravda?
Jsem také cizinec.
Hledáme, co nám chybí.
Chybí nám, co jsme opustili.
Možná při troše štěstí...
najdeme to, co nám unikalo...
na místech, které jsme kdysi zvali domovem.
To je nejlepší část článku.
Jediný důvod, proč měl vzniknout.
Kategoricky nesouhlasím.
Každopádně to neškrtejte.
RUBRIKA SKONY A ÚMRTÍ (STRANA 75)
ZÁVĚREČNÁ POZNÁMKA
Jsme tu všichni?
Asi už to víte. Byl to infarkt.
Neplakat.
Přijede si pro něj někdo?
V márnici je stávka.
Kdo u toho byl?
Byl sám.
Četl si blahopřejné telegramy.
Nezapalujte ty svíčky. Je mrtvý.
Já si kousek dám.
Já taky.
Musíme něco napsat. Kdo se hlásí?
Materiál máme.
Pracuji na ilustraci.
To je on.
Pojďme to napsat společně.
Napsat co?
Nekrolog.
Arthur Howitzer ml. Narozen v severním Kansasu,
16 kilometrů od geografického středu Spojených států.
Matka mu zemřela, když mu bylo pět.
Syn vydavatele novin, zakladatel tohoto časopisu.
Francouzská depeše, dříve známá jako Piknik.
Nedělní příloha Liberty, Kansas Evening Sun s minimální čteností.
Začalo to jako prázdniny.
Opravdu?
Tak trochu.
A co dál?
Lidé, jimž je tento film věnován:
FRANCOUZSKÁ DEPEŠE LIBERTY, KANSAS EVENING SUN
České titulky Petr Putna