Følgende film består av: en NEKROLOG, en kort REISEGUIDE,
og TRE KRONIKKER fra THE FRENCH DISPATCH
(et amerikansk magasin publisert i Ennui i Frankrike).
SYKDOM- OG DØD-SEKSJONEN « Sjefsredaktør død 75 år gammel »
Arthur Howitzer jr. (F: 1900, D: 1975.)
SØNN AV EN AVISUTGIVER I KANSAS DETTE MAGASINETS GRUNNLEGGER
Ennui-sur-Blasé i FRANKRIKE
Det begynte som en ferie.
Arthur Howitzer jr., førsteårsstudent
som gjerne ville unnslippe en lysende framtid på prærien,
overbeviste sin far, eieren av Liberty, Kansas Evening Sun,
om å finansiere hans reise over Atlanteren som en mulighet
til å lære om familiebedriften
ved å skrive en reisespalte
for lokale lesere i søndagenes Picnic-magasin.
De neste ti årene samlet han et team
med sin tids beste journalister i utlendighet
og gjorde Picnic til The French Dispatch,
et ukemagasin om verdenspolitikk,
kunst, mote, mat, drikke
og diverse interessante historier fra fjerne land.
Han brakte verden til Kansas.
Skribentene hans står i ethvert godt amerikansk bibliotek.
Berensen,
Sazerac,
Krementz,
Roebuck Wright.
En skribent kjent som sin tids beste
i setningskvalitet per minutt.
En som aldri fullførte en artikkel,
men hang muntert i korridorene i tre tiår.
En blind skribent som skrev ivrig gjennom andres øyne.
Den enestående eksperten på grammatikk.
Forsideillustrasjoner av Hermès Jones.
Arthur jr. var elskverdig mot skribentene sine,
men ikke så vennlig mot resten av magasinets ansatte.
Å nei, hva er det?
Jeg trenger en kalkun.
Fylt og stekt på et bord med alt tilbehør og pilegrimer!
Økonomisystemet hans var innviklet, men fungerte.
Gi henne 150 franc i uka de neste 15 årene
mot fem amerikanske cent per ord, minus utgifter.
Han vanligste litterære råd var dette:
Prøv å få det til å høres ut som om du skrev det slik med vilje.
Han vendte tilbake til Liberty nøyaktig 50 år etter at han dro,
til sin egen begravelse.
Da hadde magasinet over
en halv million abonnenter i 50 land.
En seljekurv med masse pins, plakater og offisielle sitater
av høyeste rang er begravd ved hans side
sammen med en Andretti Ribbon,
en bunke kraftig skrivemaskinpapir av egyptisk bomull.
Han fikk en redaktørs begravelse.
I testamentet skrev han
at når han døde, sitat:
Skal trykkpressene demonteres og smeltes.
Redaksjonskontorene skal tømmes og selges.
Personalet skal få gode bonuser og sies opp,
og magasinet skal ikke lenger utgis.
Slik
blir utgiverens nekrolog også publikasjonens.
Alle abonnenter skal refunderes, pro rata,
for det av abonnementet som ikke er levert.
Gravskriften hans skal tas ordrett fra skiltet
over døra til det indre kontoret hans.
Berensens artikkel. Betong-mesterverket.
Tre hengende partisipper, to kløyvde infinitiver
og ni stavefeil bare i den første setningen.
Noen er med vilje.
Krementz' artikkel, Revisjoner av et manifest.
Vi ba om 2500 ord. Hun leverte 14 000,
pluss fotnoter, endenoter, en ordliste og to epiloger.
Det er en av hennes beste.
- Sazerac? - Umulig å faktasjekke.
Han endrer alle navn og skriver kun om bomser, halliker og narkiser.
De er hans folk.
Hva med Roebuck Wright?
Døra hans er låst, men jeg hørte tastene slå.
Ikke hast på ham.
Men hvem skal ut?
Det er ett stykke for mye, selv med et dobbeltnummer,
som vi ikke har råd til.
En beskjed fra formannen. Én time til pressen.
Du har sparken.
Virkelig?
Ikke gråt på kontoret mitt.
IKKE GRÅT
Reduser hodet, kutt noen annonser og be formannen kjøpe mer papir.
Ingen skal ut.
Han kjælte med gode skribenter.
Han ledet dem. Han beskyttet dem heftig.
Hva tror du?
Jeg?
Jeg ville begynne med Mr. Sazerac.
Dette var hans folk.
LOKALT SÆRPREG-SEKSJONEN (SIDE 3-4)
KORT FORTALT
« Den syklende journalisten » av Herbsaint SAZERAC
ØYEBLIKKSFOTOGRAFI AV EN BY PÅ 300 ORD
Ennui står brått opp en mandag.
Gjennom tidsmaskinen til kunstnerisk frihet
la oss ta en rundtur.
En dag i Ennui i løpet av 250 år.
Den store byen begynte som en samling handelslandsbyer.
Bare navnene er uendret.
Skopusserdistriktet.
Fortid - Framtid
Murerkvarteret.
Slakterarkaden.
Lommetyvenes blindgate.
Her, et myteomspunnet marked
der man solgte all slags proviant og matvarer
under ett enkelt tak av glass og støpejern.
Det ble senere revet, som dere ser,
til fordel for et kjøpesenter og et parkeringshus.
Som alle levende byer
har Ennui masse ulike skadedyr og åtseletere.
Rottene, som koloniserte den underjordiske jernbanen.
Kattene, som koloniserte de skrå takene.
Anguilettene som koloniserte de grunne avløpskanalene.
Etter å ha mottatt nattverdsbrød forfølger herjende korgutter,
halvfulle av Kristi blod uforsiktige pensjonister
for å lage bråk.
I sovekvarteret, studenter.
Sultne, hvileløse, hensynsløse.
I skurdistriktet,
gamle mennesker.
Mislykkede gamle mennesker.
Automobilen.
En blandet velsignelse. På den ene siden
tuting, skrensing, råkjøring, spruting og ettertenning.
Utslipp av giftig gass og skitten eksos-forurensning,
de farlige ulykkene, den stadige trafikken, den høye...
Faen!
Institutt for lokal statistikk.
Gjennomsnittlig nedbør, 750 millimeter.
Gjennomsnittlig snøfall, 190 000 flak.
Åtte komma to fem lik trekkes opp elva Blasé hver uke.
Tallet holder seg konstant, tross befolkningsvekst
og framskritt innen helse og hygiene.
Ved solnedgang erstatter masse uregistrerte prostituerte
og gigoloer dagens bud og butikkeiere,
og en atmosfære av promiskuøs ro fyller stunden.
Hvilke lyder vil klinge gjennom natta?
Og hvilke mysterier vil de spå?
Kanskje den tvilsomme gamle maksimen er sann.
Alle store skjønnheter
holder på sine dypeste hemmeligheter.
"Rotter, skadedyr, gigoloer, prostituerte".
Er det ikke for lugubert?
- Nei. - For anstendige mennesker.
Det skal være sjarmerende.
"Lommetyver, lik, fengsler, urinaler..."
Vil du ikke ta med en blomsterbutikk
- eller et kunstmuseum? - Nei.
Ett eller annet slags pent sted?
Jeg hater blomster.
Du kan kutte andre halvdel av andre avsnitt.
Du gjentar den senere.
Ok.
KUNST OG KUNSTNERE-SEKSJONEN (SIDE 5-34)
ARTIKKEL NR. 1
« Betong-mesterverket » av J.K.L. BERENSEN
PORTRETT AV EN MALER OG ET BILDE
Temaet for kveldens forelesning:
Den store maleren i spissen for
og i hjertet av den franske sprut-skole-aksjonsgruppa,
Mr. Moses Rosenthaler.
Hyllet i fjern og nær
for den dristige dramatiske stilen og kolossale skalaen til midtperioden,
spesielt for polyptyk-tablået kjent som
Ti forsterkede sement-veggmalerier som bærer total vekt.
Jeg syns han er den mest veltalende
og høylytte kunst-stemmen i sin uregjerlige generasjon.
Hvordan finner dette viktige verket sin vei
til en unik posisjon som permanent installasjon her,
i Clampette-samlingen?
Historien begynner i en spisesal.
Utstillingen Askebegre, potter og makramé,
en gruppeutstilling av håndverk av amatører
innesperret i sinnssykeavdelingen i Ennui fengsel-asylet,
kunne ha vært strøket fra kunsthistorien
var det ikke for at den omfattet et lite maleri
av Mr. Rosenthaler, som på den tida
sonet en dom på 50 år for dobbeltdrap,
og at en annen innsatt så verket,
den levantiske kunsthandleren, Mr. Julian Cadazio,
som tilfeldigvis satt fengslet
i det tilstøtende annekset, for momssvindel.
Vakt.
Hvem malte dette bildet?
Innsatt 7524.
Det er visst høysikkerhetsenheten for mentalt forstyrrede.
Kan du eskortere meg og gi meg et Vennlig besøk-stempel
til umiddelbar bruk?
Simone, naken. Celleblokk J. Hobbyrom.
Jeg vil kjøpe det.
Hvorfor?
Jeg liker det.
Det er ikke til salgs.
Jo.
- Nei, det er det ikke. - Jo.
- Nei. - Jo.
- Nei, det er det ikke. - Jo.
Alle kunstnere selger arbeidet sitt. Det gjør deg til kunstner.
Selge det. Vil du ikke selge det, ikke mal det.
Hva er prisen?
Femti sigaretter.
Nei, 75.
Hvorfor ser du på vakten?
Hun er Simone.
Jeg vil ikke kjøpe dette viktige verket for 50 sigaretter.
- Syttifem. - Eller 75 av fengselsvalutaen.
Jeg vil betale 250 000 franc i vanlige penger.
Er vi enige om salget?
Jeg kan bare tilby et depositum på
83 centimes, en kandisert kastanje og fire sigaretter.
Alt jeg har nå.
Men godtar du min signerte anvisning,
får du overført det gjenstående beløpet i løpet av 90 dager.
Hva er banken din?
Ikke tenk på det.
Hvordan lærte du det?
Male et slikt bilde.
Hvem drepte du, og hvor gal er du egentlig?
Jeg trenger bakgrunnsinformasjon til ei bok om deg.
Det gjør deg viktigere.
Hvem er du,
Moses Rosenthaler?
Født rik, sønn av en jødisk-meksikansk hestebonde,
Miguel Sebastian Maria Moisés de Rosenthaler,
opplært på École des Antiquités, noe som kostet familien mye.
Men på slutten av ungdommen
hadde han gitt avkall på
sin komfortable bakgrunn og erstattet den med...
Elendighet.
Sult.
Ensomhet.
Fysisk fare.
Sinnssykdom.
Og selvsagt
lovstridig vold.
Han tok ikke i en pensel det første tiåret
av sin lange fengselsstraff.
År 11, Dag 1
Ber om lov til å melde meg på aktivitetsprivilegier, gardienne.
Har du en registreringsseddel?
Denne?
Hør etter. En ny fange blir med i dag.
Innsatt 7524, tal til klassen.
Hva mener du?
Fortell gruppa om deg selv.
Det vil jeg ikke.
Det er obligatorisk.
De kjenner meg allerede.
Det er ikke poenget.
- Jeg har ikke skrevet noen tale. - Si noe.
Jeg har vært her i 3647 dager og netter.
Jeg har 14 603 igjen.
Jeg drikker sju liter munnvann-rasjoner i uka.
Med den takten
vil jeg nok forgifte meg selv til døde
før jeg får se verden igjen.
Det gjør meg
veldig trist.
Jeg må skifte program.
Jeg må gå i en ny retning.
Jeg skal gjøre alt jeg må for å holde meg opptatt.
Ellers
begår jeg nok selvmord.
Derfor meldte jeg meg på keramikk og kurvfletting.
Jeg heter Moses.
Finn en sitteplass.
Hva heter du, gardienne?
Simone.
Visse kvinner tiltrekkes av menn i fengsel.
Det er anerkjent som en sykdom.
Noe ved at andre er i fengsel,
forsterker opplevelsen av deres egen frihet.
Det er erotisk.
Se på henne, forresten.
Født til kvasi-trelldom,
16 søsken.
Analfabet til hun var 20.
Nå er hun eiendomsbesitter.
Strålende.
Herregud.
Feil bilde. Det er meg.
Simone avviste alle Rosenthalers frierier,
som visstnok var hyppige
og fantastisk entusiastiske.
Jeg vil si dette så enkelt jeg kan.
Prøve å forme det til ord.
Følelsene i hjertet mitt.
- Jeg elsker deg ikke. - Jeg elsker deg.
Hva?
Jeg elsker deg ikke.
Allerede?
Allerede hva?
Vet du det allerede?
Hvordan vet du det? Det gikk så fort.
Jeg er sikker.
Au.
Det sårer.
Det er grusomt. Kaldblodig.
Du sa det du ville si. Jeg prøvde å stoppe deg. Det er alt.
Jeg sa en del av det jeg ville.
Jeg var midt i det. Det er mer.
Nei.
- Nei hva? Vil du... - Nei.
- Vil du gifte deg med meg? - Nei.
Skal jeg ha deg i tvangstrøye og ta deg med til cellen
og stenge deg inne igjen?
Jeg trenger malerutstyr.
Lerret, rammer, pensler, terpentin.
Hva vil du male?
Framtida.
Som er deg.
Han er ikke ansett som en god kunstkjenner,
men Julian Cadazio hadde øye for noe,
og han gjorde oss en stor tjeneste
da han straks han slapp ut av fengsel...
Vi er ferdige med blomster og fruktskåler.
Vi er ferdige med strender og havmotiver.
Vi skal slutte med rustninger, matter og veggtepper også.
Jeg har funnet noe nytt.
Moderne kunst?
Moderne kunst. Spesialiteten vår fra nå av.
- Jeg skjønner ikke. - Selvsagt ikke.
- Er jeg for gammel? - Selvsagt.
- Hvorfor er dette bra? - Det er ikke det. Feil idé.
Det er ikke noe svar.
Nettopp. Ser dere jenta?
Nei.
Tro meg, hun er der.
En måte å se om en moderne kunstner vet hva han gjør,
er å få ham til å male en hest, en blomst eller et slagskip,
eller noe som skal se ut som
det det faktisk skal se ut som.
Klarer han det? Se her.
Tegnet på 45 sekunder foran meg med en brent fyrstikk.
En perfekt spurv. Glimrende.
Får jeg beholde den?
Ikke vær dum. Selvsagt ikke.
Poenget er at han kan tegne denne vakkert om han ville,
men han syns dette er bedre.
Og jeg er enig med ham.
Simone, naken. Celleblokk J. Hobbyrommet er antakelig et mesterverk
verdt kanskje enormt mye penger.
Men ikke ennå.
Behovet må skapes.
Hvor lenge skal han sitte inne?
Én uke senere En ny søknad til
vurdering av Prøveløslatelsesnemda sendes inn på vegne av innsatt 7524
angående hans overfall, vold
og voldelige lemlesting.
Mr. Rosenthaler,
hvorfor skulle vi sette deg på frifot?
Fordi det var en ulykke, dommer.
Jeg ønsket ikke å drepe noen.
Du kappet hodet av to bartendere med en kjøttsag.
Den første bartenderen var en ulykke.
Den andre var selvforsvar.
Det får så være,
hvilke tegn på ekte anger, eller i beste fall
beklagelse, kan du gi?
De fortjente det.
- Unnskyld? - Tilgi meg.
Er det mulig å spørre
om noen vil si noe før det er for sent?
Som i et bryllup.
- Nei. - Jeg skal fatte meg i korthet.
Vi vet at mannen er en morder.
Skyldig i overlagt drap.
Det er gitt.
Men han er også en enestående fyr
som du hører om, men aldri får sjansen til å oppdage selv.
Et kunstnerisk geni.
Det bør finnes en dobbeltmoral for slike kniper.
Han er visst psykotisk. Det er ikke hans feil.
Jeg foreslår...
...kanskje vi kan straffe ham på en annen måte?
Rosenthalers rett til å søke om prøveløslatelse ble trukket tilbake
for resten av soningen.
Ingen flere spørsmål.
Likevel var Cadazio og onklene hans enige om
å promotere kunstneren som eksklusive forhandlere
i hele den frie verden.
Simone reiste vidt og bredt.
Ennui-salongen.
Den kongelige utstillingen.
Den internasjonale paviljongen på delstatsmessen i Liberty i Kansas,
som nesten ble brent ned.
Kort fortalt var bildet en sensasjon.
GJENSTAND 42 "En perfekt spurv" M. Rosenthaler
Selv kunstnerens glemte tidlige verker
inspirerte til enormt salg på annenhåndsmarkedet.
Imens fortsatte Rosenthaler å arbeide i fangenskap.
På slående vis foretrakk kunstneren råmaterialer fra
fengsel-asylets område.
Eggepulver.
Dueblod.
Sjakkelsmurning.
Kull, kork og avføring.
Ild, selvsagt.
Gul såpe fra vaskerommet.
Og fersk hirsegrøt som bindemiddel.
Simone likte å stå stille.
Hun hadde en olympisk evne
til å holde ekstremt vanskelige stillinger over lang tid.
Hun var svært ufølsom overfor ekstrem varme eller kulde.
Selv etter den mest ubehagelige eksponeringen
var huden hennes uten brannsår, blemmer eller gåsehud.
En annen ting.
Hun likte lukten av terpentin,
og brukte den senere som parfyme.
Hun var mer enn en muse.
Skru på bryteren.
Skru på bryteren, din jævel.
Hva feiler det deg? Jobb videre.
Jeg kan ikke.
Jeg vil ikke. Det er for vanskelig.
Det er plagsomt.
Jeg er bokstavelig talt en plaget kunstner.
Stakkars liten.
Kom deg ut.
Er det dette du ønsker?
Jeg vokste opp på en gård.
Vi skrev ikke dikt.
Vi skapte ikke musikk.
Vi laget ikke statuer eller malte bilder.
Jeg lærte kunst og håndverk av bøkene i fengselsbiblioteket,
og jeg lærer dem bort som frivillig.
Jeg vet ikke hva du vet. Jeg vet bare hvem du er.
Jeg ser at du lider, at det er vanskelig.
Det kan bli verre... men så blir det bedre.
Du vil finne ut av problemet ditt.
Hva er problemet ditt?
Jeg vet ikke hva jeg skal male.
Du vil finne ut hva du skal male,
og du skal tro på deg selv (som meg),
og du vil slite...
og så,
om våren eller kanskje sommeren,
eller kanskje høsten,
eller senest om vinteren,
er det nye verket ferdig.
Akkurat det vil skje.
Hvis du ikke vil henrette deg selv nå?
Den franske sprut-skole-aksjonsgruppa.
En dynamisk, talentfull, lidderlig, sjuskete, alkoholisert,
voldelig flokk kreative villmenn.
De inspirerte
og angrep ofte hverandre i to tiår og mer.
Jeg tar drinken nå.
Husk, på den tida
var det langt mer sosialt akseptabelt for en maler eller skulptør
å slå en annen fyr med en stol eller murstein,
eller gå rundt med blått øye eller ei knekt tann og så videre.
Jeg hopper framover, men etter min erfaring
kunne Rosenthaler være impulsiv.
Jeg nevner malerskapet under studioet hans
i Boulevard des Plombiers. En gang
satte han meg inn der og prøvde å knulle meg
mot veggen i hjørnet.
Han var offisielt gal.
Cadazios-familien solgte alle.
Tre år senere
Det er tre år senere.
Du er vår tids mest berømte maler,
basert på et lite, rissete, overvurdert bilde.
De underviser om deg på kunstakademiene.
Det står om deg i leksikon.
Følgerne dine har tjent opp og sløst bort formuer,
men du nekter å vise oss så mye som en skisse eller studie
til et eneste nytt verk denne perioden.
Hvor lenge skal vi vente?
Ikke svar, for vi spør ikke.
Vi har trykt invitasjonene.
Vi kommer inn.
Alle sammen. Samlerne. Kritikerne.
Selv de andrerangs imitatorene vi representer, som smisker deg,
smugler godsaker til deg, og antakelig er bedre enn deg.
Bare bestikkelsene blir enorme, som vaktene kan fortelle.
Men vi skal betale dem.
Så bli ferdig med hva det enn er.
Utstillingen er om to uker.
Hun syns forresten det er ferdig.
Det er ferdig.
Jeg trenger et år til.
Arbeidsgiveren min den gangen ble tilkalt
av et hastetelegram.
Jeg mener selvsagt Upshur "Maw" Clampette.
Dreven antikvitetshandler.
God venn av avantgarden.
Samlingen hennes var tidlig godt kjent og viktig,
som boligen hennes. Ingo Steens første amerikanske oppdrag,
uformelt kjent som Dørstopper-huset.
Det var min plikt og privilegium å katalogisere,
arkivere og rådgi, selv om hun gjorde som hun ville,
uansett hva du sa til henne.
Slik begynte vi den lange reisen fra Liberty til Ennui.
Kjære Mrs. Clampette, Maw, om jeg får lov,
bli med på første utstilling av Mr. Moses Rosenthalers
spennende nye verk, som jeg ikke har fått lov til å se.
For å arrangere utstillingen til riktig tid
må vi kanskje snike oss inn i bygningen
der kunstneren holder til.
Mine medarbeidere vil ta seg av alle detaljer
og forberedelser til besøket ditt.
Forsiktig, ikke ta med fyrstikker, lightere eller skarpe gjenstander.
Vi ser fram til bekreftelsen din med glede.
Vennlig hilsen, Cadazio Onkler og Nevø Galleri.
Svartemarja hentet oss rett etter at nattas siste runde
med gledespiker og fylliker var levert i fyllearresten kl. 03.00.
Bestikkelsesbeløp:
Moses, er du her?
Har du noen presentasjon?
Eller kanskje velkomstord til gjestene, noen av dem
har reist langt for å se verket ditt, håper jeg?
Eller, bare, jeg vet ikke.
Hallo?
Stille, vær så snill!
Jeg klarte det. Det er bra! Dette er historisk.
Åpne sjampanjen! Jeg klarte det.
Musikk!
Hvorfor sitter du i en rullestol som en invalid?
Du burde danse på bordene! Det er en triumf!
Han stakk seg selv i låret med en palettkniv,
men på sykehuset klarte de å forbinde arterien.
Liker du det?
Om jeg liker det?
Ja.
De malte tøsen din for deg.
Se på Maw, hun er trollbundet.
Dette er et veggmaleri, ikke sant?
Nettopp. Han er en ekte renessansekunstner.
Han maler som Piperno Pierluigi da han malte
Kristus foran Guds hellige alter i 1565.
Maw, ingen har øye for ting ingen har sett
som Maw Clampette i Liberty i Kansas.
Vi burde skamme oss over å samle oss i hennes nærvær.
Hvorfor faen sa hun veggmaleri?
Er de malt inn i veggene?
Å nei. Hva har han gjort?
Din jævla drittsekk.
Ser dere? Se!
- Det er vidunderlig. - Det er banebrytende!
Det er antakelig et vendepunkt i bildekunsten.
Ript og gipset inn i en gymsal av sement.
Han malte til og med på radiatorene!
Kanskje noen av restaureringsgutta på Fondazione dell'Arte Classico
klarer å få bildene av.
Dette er et høysikkerhetsfengsel, Maw.
Det er føderal eiendom.
Det å begynne det byråkratiske marerittet vil ta år
med forhandlinger med høytlønte, arrogante, ubehagelige advokater.
Hvordan tar du dem av? Det er et veggmaleri.
Det er et veggmaleri!
Hva så?
Fatter du de enorme summene
onklene våre og jeg har brukt for å havne i denne knipa?
Se på dem!
Du har ruinert oss!
Betyr det ikke noe?
Jeg trodde du likte det.
Det er elendig!
Kom deg ut av rullestolen!
Jeg skal mørbanke deg!
Ikke knurr til meg, morder.
Din morderiske, suicidale, psykopatiske, talentløse fyllik!
Hvorfor sa du det ikke til meg, gardienne?
Du ville ha stoppet ham.
Vi må godta det.
Hans trang til å mislykkes er sterkere
enn våre sterkeste ønsker om å hjelpe ham med å lykkes.
Jeg gir opp. Han har slått oss.
- Han slo oss. - Trist, men slik er det bare.
Han ble iallfall ferdig med elendigheten.
Det er kanskje den mest interessante refleksjonen over sidesyn
jeg noensinne har sett.
Godt gjort, Moses.
Det har en storhet ved seg.
Gipset du dypt nok, kan det vare.
Vi kommer og ser det igjen en dag.
Hvis Gud vil.
Du vil selvsagt være her.
Alt kommer av Simone.
Da visste begge at Simone ønsket
å slutte i jobben på Ennui fengsel-asylet dagen etter,
med penger fra Cadazio-familien,
som kompensasjon for arbeidet som Rosenthalers modell og muse.
Hun ble gjenforent med det fremmede barnet
hun hadde født som ung,
og de to levde aldri atskilt igjen.
Hun og Rosenthaler brevvekslet regelmessig
resten av kunstnerens liv.
Mrs. Clampette vil gjerne reservere verket.
Merket?
Ja, takk.
Hvis hun gjennomfører salget,
er dette beløpet nok for deg og onklene dine?
Får vi et depositum?
Maw? Et forskudd mot hele beløpet?
Fortell de gniene franskmenna at jeg ikke lover noe.
Ti forsterkede sement-veggmalerier som bærer total vekt
var reservert på Upshur Clampette
de neste 20 årene.
Fangene ber også om bestikkelser.
Hvilke?
Alle.
Det står en sint gjeng utenfor hobbyrommet.
Denne personen sier han representerer dem.
Fortell dem at vi ikke bestikker voldtektsmenn og lommetyver.
Og jeg tok ikke med 6 000 000 franc ekstra.
Hvordan kom dere ut dit?
Hva gjør vi?
Lås døra.
Etterpå lå 72 innsatte
og seks medlemmer av den franske sprut-skolen døde eller livstruende såret.
Moses Rosenthaler ble, for sine ekstremt modige handlinger,
som reddet livene til ni vakter, 22 framtredende gjester,
og ministrene for kultur og byer,
satt fri med livslang prøvetid.
Og ble tildelt Løve-i-bur-ordenen.
Tjue år senere, i henhold til Maw Clampettes instruksjoner,
fikk Cadazio og hans egne nevøer flyttet hele hobbyrommet
om bord i et Goliath militært transportfly
direkte fra Ennui til Liberty.
Slik fikk avant-garde-kunstverket sin plass
på prærien i midt-Kansas.
"Blyanter, penner, viskelær, tegnestifter,
"markører, skrivemaskinreparatør."
Hvorfor betaler jeg for et rom på en strandklubb ved Nord-Atlanteren?
Jeg måtte dra dit for å skrive den.
"Frokost, lunsj, middag, klesvask, kveldsdrink, nattknask."
Hva er galt med skrivebordet her på kontoret ditt?
Gratis fra magasinet.
Ikke be meg avsløre hva som skjedde mellom meg og Moses
på et vertshus ved havet for 20 år siden. Vi var elskere.
Jeg dro tilbake for å huske.
Og jeg betalte.
Ja, takk.
Legg sammen.
- POLITIKK/ - POESI-SEKSJONEN (SIDE 35-54)
ARTIKKEL NR. 2
« Revisjoner av et manifest » av Lucinda KREMENTZ
DAGBOK OM EN UNGDOMSBEVEGELSE
Første mars.
Forhandlinger mellom studenter og universitetets ledelse
brytes brått tidlig om morgenen
etter en larmende debatt, skjellsord
og spill om
mannlige studenters rett til fri adgang til jentenes sovesal.
Demonstrasjonen, som endte i en fastlåst situasjon...
Zeffirelli hemmer professorens løper.
Han bør åpne stillingen og angripe med begge tårn.
...virket på overflaten som en oppvisning
for kvisekrem- og våte drømmer-gjengen.
Studentleder Zeffirelli B.
Men kjønnene var likt representert.
Unge dame,
skoene!
Og alle deltakerne understreket grunnen til frustrasjonen,
et ønske eller et biologisk behov,
for frihet. Punktum.
Det har eksplodert til symbolisme,
og alle snakker om det.
Femte mars.
Sen middag hos B-familien.
Eldstegutten, 19, ikke hjemme siden i går morges.
Jenter, skru ned radioen.
Faren møtte ham midt på dagen. Han marsjerte med kameratene sine.
Slagordet deres var:
"Barna er gretne."
Takk.
En annen middagsgjest har ikke kommet ennå.
Det er jeg takknemlig for.
Jeg visste ikke at han var invitert.
Vi mente ikke å fornærme deg. Unnskyld.
Vi tenkte du ikke kom hvis vi advarte deg.
- Dere hadde rett. - Ja.
Nyhetene handlet om aggressive metoder for å kontrollere folkemengder.
Gi ham en sjanse. Han er svært intelligent.
Hvor lenge er det siden, hva heter han?
Jeg vet dere mener godt.
"Det begynner som en prikking i huden."
Jeg er ikke gammel jomfru.
Vi tror ikke det.
Selvsagt ikke.
"Så blir musklene rundt øyet røde og hovner opp."
Tro meg.
Jeg vil leve alene.
Jeg foretrekker forhold som tar slutt.
Jeg har valgt bort ektemann og barn.
De største hindrene for en kvinne som ønsker å leve av og for å skrive.
- Hvorfor gråter vi? - Det er trist.
Vi vil ikke at du skal være alene.
Ensomhet er en slags fattigdom.
Jeg er ikke trist. Jeg har vondt i øynene.
Det er noe galt med leiligheten deres.
"Plutselig, intens smerte idet snørr strømmer ut av neseborene,
"og halsen snevrer seg sammen i krampe."
Ikke pust.
Jeg er naken, Mrs. Krementz.
Jeg ser det.
- Hvorfor gråter du? - Tåregass.
Og...
...jeg er visst trist.
Snu deg. De nye musklene gjør meg sjenert.
Si til foreldrene dine at du er hjemme. De er bekymret.
De venter meg på barrikadene.
Jeg så ingen barrikader.
Vi holder på å bygge dem.
Hva skriver du?
Et manifest.
Jeg ba dem forresten ikke invitere Paul.
Kanskje er du trist, men du virker ikke ensom.
Nettopp!
Jeg så deg på demonstrasjonen. Du noterte oppe på ei bokhylle.
Er det en artikkel i oss? Til folket i Kansas.
Kanskje.
Da bør du studere resolusjonene våre.
Vil du lese korrektur? Foreldrene mine syns du er en god skribent.
Få den.
Den er litt fuktig.
Fysisk eller metaforisk?
Begge deler. Basert på omslaget og de fire første setningene.
Ikke kritiser manifestet mitt.
Vil du ikke ha merknader?
Jeg trenger vel ikke det?
Bare les korrektur.
Jeg trodde du ville bli imponert over hvor bra det er.
Vi begynner med skrivefeilene.
Kan fakultetet lykkes hvis studentene mislykkes?
Det gjenstår å se.
- Paul Duval. - Lucinda Krementz.
Hvordan står det til?
Skjegget ditt stikker.
Uventet gjest kommer endelig. Ser forferdelig ut.
Beskriver odyssé gjennom byen.
Tog og busser som står,
ødelagte vinduer, brosteiner flyr i alle retninger.
Uansett er vi her.
Den berømte Lucinda. Hallo.
De sa ikke at du kom.
Dette er ikke et offisielt møte.
God kveld.
Begynn uten meg.
Tiende mars. Offentlige tjenester har vært stanset i ei uke, og det fortsetter.
Offentlig transport har stoppet opp.
Hauger med uhentet søppel. Skolestreik.
Ingen post, ikke noe melk.
Det er meg igjen.
Når blir ting normale?
Neste uke, neste måned, når vi får oppleve det igjen.
Det vet ingen.
Hva er dette?
Jeg skrev et tillegg.
- Du spøker. - Nei.
Du fullførte manifestet mitt uten meg.
Jeg tror det låter som deg.
Bare klarere, mer konsist,
mindre poetisk.
Dette er ikke det første manifestet jeg har lest korrektur på.
Umulig å forestille seg disse studentene,
muntre, naive, ekstremt modige,
gå tilbake til sine lydige klasserom.
Hvem var det?
- Moren din. - Moren min.
Moren min?
Hva ville hun? Sa du at jeg var her?
- Ja. - Hvorfor det?
Fordi hun spurte. Jeg lyver ikke.
Var hun sint?
Jeg tror ikke det.
- Hva sa hun? - Hun nikket.
Hva sa du?
At jeg jobbet med en artikkel om deg og vennene dine.
Så du gjør det.
Jeg har alt skrevet 1000 ord.
Jeg ba om å få intervjue henne.
Gikk hun med på det?
Ja, selvsagt.
Jeg er sint!
Jeg vet ikke hva jeg skal føle.
Er jeg i trøbbel? Hvorfor er mamma så rolig?
Er dette anstendig?
Dette er uoffisielt. Alt. Hele livet mitt.
Hva skal jeg gjøre?
Jeg bør være nøytral journalist.
Jeg liker hensynsløsheten din.
Det er nok en del av skjønnheten din.
Har du alt 1000 ord?
Ungdommene gjorde dette.
Slettet 1000 års republikansk myndighet på mindre enn to uker.
Hvordan og hvorfor?
Hvor begynte det før det begynte?
Det var en annen tid. Et annet Ennui.
Sikkert for nesten seks måneder siden. Søstrene mine var ennå 12.
Du danset til megahiten og Lait Chaud.
Du la håret ditt i Pompidou, Crouton eller Fruits-de-Mer.
Slangen din var en blanding av latin, filosofi-sjargong og håndbevegelser.
Djevelens advokater debatterte til det kjedsommelige,
bare for å diskutere.
« Jeg er helt uenig i alt du sier. »
Hver eneste klikk hadde en rival.
Mutrene hadde Boltene. Pinnene hadde Steinene.
Sportsgutta hadde oss, Bokormene, til Mitch-Mitch strøk til artium
og måtte i militæret.
Tre måneder i sennepsregionen.
OBLIGATORISKE KRIGSTJENESTER
Én måned senere
Hvorfor gikk han inn i en imperialistisk hær
i en urettferdig krig med totalitær aggresjon?
Han ble sendt til sennepsregionen til militærtjeneste.
Det er påkrevd.
Det er det samme.
Unnskyld?
Det er det samme.
Hvordan våger du? Hvordan kan du sverte vennen vår?
Tenker du på
at han kanskje marsjerer midt på natta nå,
bærer en blytung sekk med krutt og skreller gamle poteter,
mens han graver en latrine i regnet med en tinnkopp?
Han vil ikke være i militæret.
Det er obligatorisk.
Han bør brenne merket og forlate sin post.
(Minimumsstraff: seks måneders fengsel og en flekk på rullebladet.)
Lett for deg å si i den komfortable Sans Blague.
Det er det samme.
For én gangs skyld:
Hun har rett.
Mitch-Mitch, hva gjør du her?
Du skal være i sennepsregionen i to måneder til.
Fem år senere oversatte jeg
Mitch-Mitch Simcas poetiske fortolkning av militærtjenesten.
Mitch-Mitch Simcas nye minneskuespill "Farvel, Zeffirelli"
oversatt av Lucinda Krementz
Minnescenen i andre akt av Farvel, Zeffirelli.
I Nord-Afrika fikk jeg ei kule i halen.
I Sør-Amerika fikk jeg en høyeksplosiv granat i venstre vinge.
I Øst-Asia fikk jeg en sjelden mageparasitt
i den nedre bukhulen, og jeg har alle med meg nå,
ennå i kroppen min,
men jeg angrer ikke på at jeg trakk i uniform.
Og om 16 år får jeg pensjon.
Det er godnatthistorien, damer. Slukk lysene!
Hepp! Ho! Giv akt! Slukk lysene! Bre over dere!
- Be en bønn! - Sir!
Amen. Amen.
Psst, Mitch-Mitch.
Hva vil du bli?
Hva?
Hva vil du bli, Mitch-Mitch?
Med karakterene mine blir jeg farmasøyt-assistent.
Blir du tilfreds av det?
Jeg blir ikke deprimert. Jeg skulle ha vært bedre på skolen.
Og du, Robouchon?
Jeg har ikke noe valg. Jeg må jobbe for pappas glassfabrikk.
Noen må overta den.
Det er normalt.
Vaugirard. Hva er planen din?
Jeg fortsetter vel som en pen døgenikt,
som søskenbarna mine.
- Søskenbarna dine er fantastiske. - Jeg elsker dem.
- Ja. - Hva med deg, Morisot?
Morisot, hva vil du bli?
En demonstrant.
Hva sa han?
Han sa: "demonstrant."
Hva mener han?
Jeg vet ikke.
Jeg trodde Morisot skulle bli professor i geologisk kjemi.
Morisot gråter.
Hvem hysjet?
Jeg gjør det ikke.
Det er bare åtte uker igjen av programmet, Morisot.
Jeg mener ikke programmet,
men fra når vi drar hjem til pensjonsalderen.
Den 48 år lange perioden av livet mitt. Det gjør jeg ikke.
Jeg klarer ikke å forestille meg selv som voksen i våre foreldres verden.
Morisot! Han hoppet ut vinduet!
- Er han død? - Jeg vet ikke.
Hvor langt falt han?
Fem høye etasjer.
Det regnet i går kveld. Kanskje jorda er myk.
Han beveger seg ikke.
Han beveger seg fortsatt ikke.
Jeg klarer ikke lenger å hilse dette merket.
Neste morgen ble Mitch-Mitch arrestert for desertering og skjending,
og Sans Blague ble hovedkvarteret
for Bevegelsen av unge idealister for revolusjonær kullkasting
av det reaksjonære nyliberale samfunnet.
Hva gjør du?
Skifter ut Tip-top med François-Marie Charvet.
De kan sameksistere.
Tip-top og Charvet.
Tip-top er en vare
representert av et plateselskap
eid av et konglomerat
kontrollert av en bank
subsidiert av et byråkrati
som støtter marionett-lederskapet
til en satellitt-regjering.
For hver note han synger, dør en bonde i Vest-Afrika.
Så fulgte en livlig, uforutsigbar kamp
mellom de eldre og de yngre i Ennui.
August.
En hviskekampanje fordømmer studentbevegelsen.
September.
Sans Blagues kaffelisens tilbakekalt av myndighetene.
Oktober.
Propaganda-komiteen reiser en piratradiomast
på fysikk-instituttets tak.
November.
Matplanblokaden av student-kafeteriaen.
Desember.
Lånedemonstrasjon på Bibliothèque Principale.
Alle bøkene på biblioteket var borte
til fem minutter før innbetaling av store overtidsgebyrer.
Januar.
Mitch-Mitch sluppet ut til foreldrenes varetekt.
Februar.
Opprør på jentenes sovesal.
Det førte til slutt til...
Mars.
Sjakkbrett-revolusjonen.
« Hvit rokerer! »
Springer til C6.
Ordfører?
Han flyttet en brikke.
Springer tar springer.
Hvilken side er du på?
- Siste kapittel. - Siste avsnitt.
Kaller du dette et manifest?
- Gjør du? - Selvsagt.
Jeg tror det. Per definisjon.
Side to, « Proklamasjon 7 »
Tross deres rene sak,
å skape en fri, grenseløs, utopisk sivilisasjon,
delte studentene seg
i fraksjoner før de i det hele tatt ble forent.
Side fem, « Edikt 1(b) »
Noe er klart, de svarer foreldrene sine.
De vil forsvare illusjonene sine.
En lysende abstraksjon.
Side elleve, « Tillegg Romertall III. »
Jeg er overbevist om at de er bedre enn oss.
Hvem godkjente overføring av midler
for massetrykking av dette sløve,
tvetydige
og poetiske (på en dårlig måte) dokumentet?
Jeg er kasserer...
...visstnok!
Og hvem trenger et tillegg?
- Det er den beste delen. - Favorittdelen min.
Mrs. Krementz foreslo tillegget.
Skrev Mrs. Krementz det?
Finpusset det. Visse passasjer.
Hvorfor deltar hun?
Som journalist bør hun være nøytral.
Det går ikke an.
Begrepet journalistisk nøytralitet er diskreditert.
Du (eller Mrs. Krementz) er ikke talsmann for oss.
Jobben din er å spille sjakk.
Jeg skrev en dedikasjon til deg for hånd.
Jeg tar vare på den som suvenir, men for resten:
« Jeg er helt uenig i alt du sier. »
Påminnelse: "Du er en gjest på denne demonstrasjonen.
"Ikke min kamp. Hold deg utenfor, Lucinda. Hold kjeft."
Jeg må si noe.
Du er veldig smart, Juliette.
Hvis du legger bort pudderputen din et øyeblikk, tilgi meg,
tenker selv et øyeblikk, tilgi meg,
kan du innse at dere er sammen i dette.
Selv opprørspolitiet.
Jeg er ikke noe barn, Mrs. Krementz. Jeg tenker alltid selv.
Det gjør vi alle.
- Det vil jeg ikke si. - Noen gjør det. Andre ikke.
Vårt trekk.
Tror du at jeg ikke er ordentlig informert?
Eller ikke har tatt viktige saker alvorlig?
Det er ikke slik.
Så uhøflig. Av meg.
Jeg trekker det tilbake.
Hvis du vil.
Unnskyld.
Godt.
Unnskyld.
Notert.
Takk.
Er du sikker?
Selvsagt.
Sikker på hva?
At du ikke er et barn?
Helt.
Så lær å godta en unnskyldning. Det er viktig.
(Krangel! Den gamle amerikaneren mot den opprørske, franske tenåringen.)
Viktig for hvem?
Voksne.
Vårt trekk. Ordføreren venter.
Du må gjerne ligge med ham, Mrs. Krementz.
Vi har alle den friheten.
(Det er en grunnleggende menneskerett vi kjemper for.)
Jeg protesterer mot dette.
Jeg tror du er forelsket i Zeffirelli!
Det er galt, eller i det minste...
...vulgært.
Du er gammel jomfru.
La meg få beholde verdigheten min.
Hun er ikke gammel jomfru. Hun er ikke forelsket i meg.
Hun er vennen vår. Jeg er vennen hennes.
Hun er forvirret. Hun vil hjelpe oss.
Hun er sint. Hun er en veldig god skribent.
Et ensomt liv, ikke sant?
Noen ganger.
Jeg bør virkelig holde på min journalistiske nøytralitet,
hvis den fins.
Unnskyld, Mrs. Krementz.
Ikke noe svar.
Gummikuler og tåregass.
Tida er ute!
Teknisk sett sjakk matt!
Det er bare fyrverkeri.
Hun er den beste av dem.
Slutt å kjekle. Gå og elsk.
Jeg er jomfru.
Jeg også. Bortsett fra for Mrs. Krementz.
Jeg tenkte meg det.
Femtende mars.
Oppdager et raskt avsnitt i notatblokka mi.
Usikker på når Zeffirelli skrev det.
Sent den kvelden mens jeg sov?
Poetisk, ikke nødvendigvis på en dårlig måte. Lyder som følger:
P.S. til et sprukket tillegg.
En uovervinnelig komet haster i en styrt bue
mot den ytre randen av galaksen i kosmisk rom-tid.
Hva var vår sak?
Innhenting av to minner.
Du. Såpeduft av billigsjampo,
askebeger med gamle sigaretter, brent ristet brød.
Hun. Parfyme av billig bensin,
kaffeånde, for mye sukker, kakaosmørhud.
Hvor tilbringer hun somrene?
De sier det er luktene du aldri glemmer.
Hjernen fungerer slik.
Jeg har aldri lest min mors bøker.
Faren min var visst usedvanlig i forrige krig.
Beste foreldrene jeg vet om.
Jentenes sovesal.
Første gang jeg kom inn, bortsett fra for å vandalisere det under demonstrasjoner.
Jeg sa: "Ikke kritiser manifestet." Hun sa:
« Ta av deg klærne. »
De nye musklene gjør meg sjenert.
De store, dumme øynene hennes så meg tisse.
Tusen kyss senere,
mens hun husker smaken av redskapet mitt på tunga?
Unnskyld, Mrs. Krementz. Jeg vet du hater grovt språk.
En setning til nederst på siden,
uleselig på grunn av dårlig håndskrift.
"Revisjoner av et manifest. Side fire, asterisk én.
"Promoteringen av..."
Jeg er straks tilbake.
Zeffirelli!
Han er ingen uovervinnelig komet som haster i sin styrte bue
mot galaksens ytre rand i kosmisk rom-tid.
Han vil dø ung.
Han vil drukne på denne planeten,
i strømmen til den dype, skitne, praktfulle elva,
som strømmer natt og dag gjennom årene og arteriene i hans eldgamle by.
Foreldrene hans blir oppringt ved midnatt,
kler raskt på seg, mekanisk, og holder hverandre i hånda i taxien,
på vei for å identifisere liket av sin kalde sønn.
Bilder av ham, masseproduserte og krympepakkede,
vil bli solgt som bobletyggegummi til de helte-inspirerte,
som håper å se seg selv slik.
De unges rørende narsissisme.
Gutt, dyktig sjakkspiller/aktivist i ungdomsbevegelse, dør
Student faller og drukner TÅRN KOLLAPSER I BLASÉ-ELVA
Trettiende mars.
På den andre siden av gata, en skrikende metafor.
Klokka ringer, elever piler tilbake til lydige klasserom.
En knirkete huske svinger i den forlatte skolegården.
Kom inn!
SMAK- OG LUKT-SEKSJONEN (SIDE 55-74)
ARTIKKEL NR. 3
« Politimesterens private spisestue »
PORTRETT AV EN STOR KOKK
Noen har sagt at du har fotografisk minne.
- Er det sant? - Nei.
Jeg har typografisk minne.
Jeg husker det skrevne ord svært nøyaktig og detaljert.
På andre områder er min hukommelse svært impresjonistisk.
Mine nærmeste kjenner meg som en svært glemsk mann.
Men du husker hvert ord du har skrevet.
Romanene, essayene, diktene, skuespillene...
De ubesvarte valentinkortene. Dessverre, ja.
Får jeg teste deg?
Hvis du må.
Hvis vi ikke setter dine seeres tålmodighet på prøve,
eller den til de velrenommerte talsmennene for Gemini tannpulver?
Favorittstykket mitt er det om kokken,
der kidnapperne blir forgiftet.
"Drømmer bord-studenter i smaker?
"Det var det første spørsmålet en journalist for magasinet
"omhyggelig hadde forberedt før møtet
"med overbetjent Nescaffier,
"kokk på distriktshovedkvarteret på den smale elve-halvøya
"kjent som Rognure d'Ongle.
"Alle slike spørsmål skulle forbli ubesvart
"denne begivenhetsrike kvelden."
Skal jeg fortsette?
Vær så snill.
Ennui politihus Kl. 20.55
Jeg hadde ankommet utilstrekkelig tidlig.
Selv om rekken av rom i nest øverste etasje
av det store byggverket hypotetisk var angitt på en etasjeplan,
angitt på baksiden av carte de dégustation...
INVITASJON til en middag med commissairen
(kokk: overbetjent Nescaffier)
...var det nesten umulig å lokalisere, iallfall for undertegnede.
Svak i kartografi.
Den homofiles forbannelse.
Monsieur Nescaffier skapte sitt navn og sitt rykte.
Han er fanatisk hyllet blant kokker, politimenn og capitaines,
for ikke å nevne angivere, informanter og tystere,
som det store eksemplaret av kjøkkenet
kjent som gastronomie gendarmique.
"Politimat" begynte med spaner-piknik og svartemarja-snacks,
men har utviklet og etablert seg som noe raffinert,
intenst nærende, og, hvis riktig utført,
fantastisk smakfullt.
Det grunnleggende,
lett å bære, proteinrikt,
kun spist med den ikke-dominante hånden,
den andre reservert for skytevåpen og papirarbeid.
De fleste rettene skjæres opp på forhånd. Ikke noe sprøtt.
Stille mat.
Sausene er dehydrerte og males til et pulver for å unngå søl
og tilsmussing av åsteder.
Gjestene skal levere sine egne fourchettes de poche,
ofte inngravert med de mystiske mottoene
og dristige ordtakene til sine respektive politidistrikter.
HØNSEBUR nr. 1
Hvordan tenker du å drepe meg?
Jeg tror
du forveksler meg med en annen.
Har du vært i hønseburet lenge?
Unnskyld.
ROEBUCK WRIGHT VAR HER
Selv under sin lærlingetid i en brannstasjon i provinsen
søkte Monsieur Nescaffier
de store høyder,
og det fins ingen høyere posisjon i métieret enn den til
chef cuisinier for den private spisestuen til
commissaire de la police municipale.
Tilgi meg at jeg er så sent ute.
Nei, slett ikke.
Mr. Wright, får jeg presentere min mor,
Louise de la Villatte. Kall henne maman.
Det gjør vi alle.
Dette er min eldste venn, Chou-fleur.
Da jeg møtte ham, var han en jentete liten skolegutt,
med korketrekkerkrøller og alle tennene i behold.
Nå ser han ut som et lik.
I hjørnet, patruljevakt Maupassant.
Han vil servere.
Cocktails.
Dette er sønnen min, Gigi, i krim-lab-kittelen.
Hva stjeler du fra mitt personlige arkiv?
Uløste saker.
Hils på Mr. Wright.
Hallo, Mr. Wright.
Hallo, Gigi.
Fullt navn, Isadore Sharif de la Villatte.
Commissairen og hans eneste sønn,
enkemann og en morløs, forlot kolonien der gutten ble født,
knyttet sammen av sin felles sorg.
Gigi var seks.
Skolen hans var stasjonshuset og politibilen.
Han ble utdannet av kriminalteknikere i politiets tradisjoner.
Hans første tegninger var ansikter basert på øyenvitneutsagn.
Hans første ord var i morsekode.
Jeg tror det var herlig åpenbart.
PAPPA
Han ble oppdratt til å etterfølge commissairen.
Ja, jeg har lest deg. I magasinet.
Til din tilfredshet?
Selvsagt.
God skribent.
Du kjenner sikkert til dette geniet.
Iallfall hans renommé.
Overbetjent Nescaffier.
Ja visst.
Drinken, en melkeaktig, purpurfarget aperitiff,
voldsomt duftende, svært medisinsk og litt bedøvende,
og avkjølt til en isaktig viskositet i en miniatyrversjon
av slike vakuum-flasker som vanligvis forbindes med leire og klasserom,
kastet en trolldom,
som, i det påfølgende 60 sekunders intervallet,
skulle brytes.
På tre overlappende dramatiske tidslinjer
inntraff følgende hendelser:
Én.
Monsieur Nescaffier begynte sitt mystiske rituale.
Jeg kan verken forstå eller beskrive det som skjer bak en kjøkkendør.
Jeg har alltid vært tilfreds med å nyte
en kunstners talent uten å avsløre hemmeligheten til meiselen
eller terpentinen.
To.
Patruljemann Maupassant,
som svarte på et signal som sjelden lyser,
leverte en telefon til sin overordnede.
Kom igjen.
Som du nå vet, har vi kidnappet sønnen din,
og gjemt oss på et trygt sted du aldri vil finne.
Slipp fri eller henrett Abakus,
og du får den lille gutten trygt tilbake.
Gjør du ikke dette før soloppgang, dør sønnen din en voldelig død.
Tre.
Takvinduet til det midlertidige barnerommet
som la beslag på loftet, ble brutt opp.
Flukten og forfølgelsen i bil ble gjengitt levende,
om kanskje vel fantasifullt, i en tegneserie
utgitt uka etter.
Tre dager tidligere
Selv om den beryktede gjengkrigen i Ennui,
"Vinter-kriminalitetsbølgen" , hadde utryddet mange pøbler,
hadde den også krevd livene
til en skammelig mengde uskyldige borgere.
På grunn av den overraskende arrestasjonen av revisor-svindleren
Albert "Abakus", som hadde en koffert med lønnsslippene
til byens tre viktigste syndikater,
hadde de lovlydige borgernes håp om en rask løsning
på krisen blitt fornyet.
Men disse hendelsene hadde uroet
innvånerne av den kriminelle underverdenen.
Jeg gjenkjente ikke Abakus,
men jeg kjente til hønseburet.
Dette er forresten ikke i artikkelen.
Jeg viser til Mr. Howitzer, vet du hvem jeg mener?
Selvsagt. Arthur Howitzer jr.
Grunnlegger og redaktør av The French Dispatch.
Det var min første uke i Ennui da jeg var så uheldig
å bli arrestert i et drikkeetablissement
i utkanten av sovekvarteret,
sammen med flere nyvunne venner.
Hva var tiltalen?
Kjærlighet.
Folk kan eller kan ikke bli mildt truet
av sinne, hat, stolthet,
men elsk på feil måte,
og du havner i stor fare.
I dette tilfelle en hønsebur-celle i seks dager.
Ingen ville redde meg eller kjefte på meg.
Og det eneste lokale nummeret i mitt typografiske minne var
Trykkeridistriktet 9-2211.
Jeg beklager at vi ikke kan utgi noen av disse stykkene,
men jeg vil gjerne vurdere andre innsendelser i framtida.
Eller hvis du er i Ennui...
Jeg hadde aldri møtt ham.
Jeg kontaktet ham fordi jeg trengte jobb.
JOBBSØKNAD
La oss se.
High school-avis, poesiklubb, dramaforening.
Skrev skolesangen. Tekst og musikk.
Junior-researcher, ung journalist, assisterende redaktør.
Branner og drap.
Slik begynte jeg.
Faren min eide avisa, selvsagt.
Litt sport, litt krim, litt politikk.
Fikk nesten en pris to ganger, beste essays.
Sørstatene, Midtvesten, Østkysten.
Stort land.
Har ikke vært der på 20 år.
Ikke nå. Jeg er i et jobbintervju.
Tekstene dine er bra. Jeg leste dem på nytt i taxien.
Har du skrevet bokanmeldelser?
Aldri.
Du vil være der noen timer til før de slipper deg ut.
Les denne. Gi meg 300 ord.
SE OPP, DER NEDE! NATTBOLTRING av J. CEDRIC KRINGLE
Du skal få 500 franc, minus 250 for kausjonen din,
men du skal få dem i forskudd for livsopphold.
Gi meg et første utkast i morgen tidlig,
og hva du enn gjør, Mr. Wright,
prøv å få det til å høres ut som om du skrev det slik med vilje.
Takk.
Ikke gråt.
Den ble kjent som "Natta med tusen slag".
Jeg resiterer igjen.
Hvordan commissairen og hans eliteteam av eksperter og analytikere
lyktes så raskt med å finne stedet med kidnappernes hi...
Tja...
Jeg vet ikke.
Midlene man har til rådighet, antar jeg.
Jeg gjentar spørsmålet.
Men de lyktes.
Hvem var de?
Det ble senere avslørt.
Innleide banditter og revolvermenn importert av sjefene
for Ennui-mafiaen og deres nettverk av mellommenn i underverdenen.
Sjåføren Joe Lefèvre, en gang en nesten lovende instrumentmusiker.
Stetson, Spinster og Hieronymus Von Altman,
nederlandske mesterhjerner.
Marconi Brutelli, anarkisten fra Middelhavsområdet.
Et par pøbler, søskenbarn som ikke kjente hverandre.
Tre sparkepiker, alle narkiser.
Pluss en liten, oppfinnsom innsatt
som ville bli fri for å redusere skattebetalernes utgifter.
Hva er den lyden?
Luftbobler i radiatorrørene. Den er trykksatt.
Høres ut som morsekode.
Litt, kanskje.
Jeg heter Gigi. Hva heter du?
Det sier jeg ikke. Dette er en grov forbrytelse.
Du er ingen kriminell, bare en plaget sparkepike.
- Ha. - Ha selv.
Hold kjeft.
Hva slags farge har øynene dine?
Blå?
Hallo.
Syng en vuggesang for meg.
Jeg er redd.
Sover du?
Commissairen tilba Gigi av hele sitt voluminøse hjerte.
Men sinnet hans, den eksepsjonelle maskinen for detektivvirksomhet
og etterforskning av kriminell aktivitet,
hadde summet siden middag.
Maman, jeg er sulten.
Og han var i en tilstand av alvorlig kalorifisk mangel.
Nescaffier, ute i felten for første gang på seks år,
kom inn forberedt på å forbløffe.
Forandringen var umiddelbar.
Nescaffier.
Mens de svakeste antydninger til aromaene fra kokkens kjøkken
kom inn i commissairens nesebor,
begynte han å se for seg og formulere en mangesidig slagplan.
I begynnelsen...
Fylte egg fra politiets kanarifugl
servert i skall av dens egen marengs.
Sikre adgangspunkter i sør og vest med kommandosoldater.
Så...
Blokker alle utgangspunkter i øst og nord.
Nyrer.
Posjert med plommer fra ordførerens arboreum på taket.
Bor tunneler (diameter: 75 mm) gjennom skilleveggene
i alle tre tilliggende bygninger.
Så,
finhakkede lamme-bon-bons innpakket i bakverk.
På takene: amatør-skarpskyttere.
Suppe med østers fra Blasé.
Ned heissjakten: amatørklatrere.
Praktfulle kjøtterninger av duer i byparken.
Til slutt...
Vekk kjempen også.
...tobakkpudding med svært fet fløte.
Jeg vil ha ham klar, for alle tilfellers skyld.
Får jeg avbryte med et spørsmål?
Gjerne det.
- Tilgi meg. - La meg få merke siden. Mentalt.
Unnskyld.
Du har skrevet om amerikanske negere, franske intellektuelle,
- romantikere fra Sørstatene. - Og anti-negre.
Anti-negre.
Bibelen, mytologi, folklore, virkelig kriminalitet, falsk kriminalitet,
spøkelseshistorier, pikareskromaner, dannelsesromaner.
Men mer enn noe annet, i alle disse årene,
har du skrevet om mat.
Hvorfor det?
Hvem? Hva? Hvor? Når? Hvordan? Gyldige spørsmål,
men som ung korrespondent lærte jeg å aldri, under noen omstendigheter,
hvis du har den minste evne til å motstå impulsen,
spørre en mann hvorfor.
Det gjør en mann anspent.
- Unnskyld, men jeg skal få deg... - Tortur.
...til å gå med på det.
Egenrefleksjon er en synd som best skal utføres i ensomhet eller slett ikke.
Tja...
Jeg skal svare av ren utmattelse,
men jeg vet ikke hva jeg skal til å si.
Det er en spesiell trist skjønnet,
som den ensomme utlendingen godt kjenner, idet han går i gatene til sin nye,
fortrinnsvis månebelyste, by. I mitt tilfelle, Ennui i Frankrike.
Jeg har ofte...
Jeg har ofte delt dagens glitrende oppdagelser med...
...ingen.
Men alltid, et sted langs avenyen eller bulevarden,
stod et bord dekket til meg.
En kokk, en kelner, ei flaske, et glass, ild på peisen.
Jeg valgte dette livet.
Det er den ensomme festen som ofte har vært som en kamerat,
min store trøst og styrke.
Husker du hvor du satte bokmerket?
Selvsagt, dumme gås. "Imens".
"Imens, på den andre siden av gata..."
Hør etter:
De mistenkte holder til i øverste etasje, nedre kant av plassen,
politimennene er alt på plass...
Ikke skyt!
I et opphold i trefningen hinket en gammel concierge,
en veteran fra to kriger, over gata
for å levere en gåtefull beskjed.
SEND KOKKEN
Én time senere
Jeg snakker til lederen for kidnapperne i øverste etasje.
Har dere et kjøkken der?
Sønnen min trenger en matbit.
La oss sende inn politikokken,
sammen med utstyr og mat.
Han vil lage mye nok middagsmat
så det holder til deg og dine medsammensvorne.
Vi har alt spist.
Er det en underordnet
eller Nescaffier selv?
Svarttrostpai.
Kokken måtte prøvesmake hver rett
og spiste den dødelige giften.
Til den lille gutten.
Stopp.
Skriv ned oppskriften.
Etter middagen
Hjelp...
Men Nescaffier overlevde,
takket være den ekstreme styrken
bygd opp sesong etter sesong av de rikeste, mest potente tallerkener,
panner og sausekasseroller
i hans nesten overmenneskelige mage.
Han visste selvsagt godt
at Gigi foraktet reddikker i alle dens former
med en dyp, utemmet lidenskap
og aldri hadde rørt en
eller uttalt ordet i sitt korte liv.
Men tilfeldigvis
hatet sjåføren reddiker også.
Ta rattet!
Det kanskje mest opprørende fenomenet man så
i løpet av den lange middagen, var dette:
En herlig ironi. Monsieur Albert,
revisor for demimonden og fjern årsak til hele den spektakulære contretemps,
hadde blitt glemt i hønseburet fra torsdag middag til frokost mandag,
og hadde nesten sultet i hjel i cellen.
Det var kun rekonvalesenten Monsieur Nescaffier selv,
som hadde åndsnærvær nok til å lage en omelette à la policière
til fangen. Den leverte han varm,
pakket inn i en døgngammel ransakingsordre.
Abakus spiste godt den morgenen.
Et budskap fra Gemini tannpulver.
Det skulle være en artikkel om en stor kokk.
Den er delvis det.
For smak- og lukt-seksjonen...
Jeg forstår. Oppdraget var helt klart.
Kanskje du ikke skjønner
at jeg ble skutt på og utsatt for håndgranater mot min vilje.
Jeg ba bare om å få mat, og fikk herlig mat, som beskrevet i detalj.
Nescaffier får bare én linjes dialog.
Jeg tok ut noe han sa. Det lød for trist.
Jeg kan sette det tilbake hvis du vil.
Hva sa han?
Martin... Martin...
Guillaume Martin.
De hadde en smak.
Unnskyld?
De giftige saltene i reddikene,
de hadde en smak.
Helt ukjent for meg.
Som en bitter, muggaktig, pepperaktig,
krydret, oljet slags...
...jord.
Jeg har aldri smakt noe slikt.
Ikke helt behagelig,
ekstremt giftig,
men likevel en ny smak.
Det er sjeldent i min alder.
Jeg beundrer motet ditt, overbetjent.
Jeg er ikke modig.
Jeg var bare ikke
i humør til å være
en skuffelse for alle.
Jeg er utlending.
Byen er full av oss, ikke sant?
Jeg er en selv.
Leter etter noe som mangler.
Leter etter noe som er lagt igjen.
Er vi heldige,
finner vi det som unnslapp oss
på stedene vi en gang kalte hjem.
Det er det beste ved alt.
Det er grunnen til at den skulle skrives.
Jeg kunne ikke ha vært mindre enig.
Men ikke ta det ut.
SYKDOM- OG DØD-SEKSJONEN (SIDE 75)
ENDENOTE
Er alle her?
Dere vet vel at det var et hjerteinfarkt?
Ikke gråt.
Kommer noen og henter ham?
Det er streik på likhuset.
Hvem var sammen med ham?
Han var alene.
Leste fødselsdagstelegrammer.
Ikke tenn lysene. Han er død.
Jeg tar et stykke.
Jeg også.
Vi må skissere noe. Hvem vil ha den?
Vi har ei mappe.
Jeg jobber med illustrasjonen.
Det er ham.
La oss skrive den sammen.
Skrive hva?
Nekrologen.
Arthur Howitzer jr. Født i Nord-Kansas,
16 km unna USAs geografiske midtpunkt.
Moren døde da han var fem.
Sønn av en avisutgiver, grunnlegger av dette magasinet.
The French Dispatch, tidligere kjent som Picnic.
Et stort sett ulest søndagsbilag til Liberty, Kansas Evening Sun.
Det begynte som en ferie.
Virkelig?
På en måte.
Hva skjer så?
THE FRENCH DISPATCH OF THE LIBERTY, KANSAS EVENING SUN er dedikert til:
Norske tekster: Jon Ivar Sæterbø