În acest film avem: un NECROLOG, un scurt GHID DE CĂLĂTORIE
şi TREI EDITORIALE din CRONICA FRANCEZĂ
(o revistă americană publicată în Ennui, Franţa).
CRONICA FRANCEZĂ DIN LIBERTY, KANSAS EVENING SUN
SECŢIUNEA DECESE «Redactor-şef mort la 75 de ani»
Arthur Howitzer Jr. (N: 1900, D: 1975.)
FIUL UNUI EDITOR DE ZIARE DIN KANSAS FONDATORUL ACESTEI REVISTE
Ennui-sur-Blasé, FRANŢA
A început ca o vacanţă.
Arthur Howitzer Jr., student în anul întâi,
dornic să scape de un viitor strălucit în Marile Câmpii,
şi-a convins tatăl, proprietarul lui Liberty, Kansas Evening Sun,
să îi finanţeze călătoria transatlantică pentru a avea şansa
să cunoască afacerea familiei,
realizând o serie de articole de călătorie
care să fie publicate în revista duminicală Picnic.
În următorii zece ani, a adunat o echipă
formată din cei mai buni ziarişti expatriaţi ai vremii,
transformând Picnic în Cronica Franceză,
un săptămânal cu ştiri de politică externă,
artă exclusivistă sau de mase, modă, bucătărie elegantă, băuturi fine,
plus diverse articole sociale din locuri îndepărtate.
A adus lumea în Kansas.
Numele reporterilor săi se găsesc în toate bibliotecile serioase.
Berensen...
Sazerac...
Krementz...
Roebuck Wright.
Un reporter cunoscut drept cel mai bun scriitor
când e vorba de calitate şi viteză.
Unul care n-a terminat niciun articol,
dar bântuia vesel redacţia de trei decenii.
Un reporter orb, care scria ce descriau alţii.
Experta incontestabilă în gramatică.
Ilustraţii pentru copertă de Hermès Jones.
Foarte amabil cu reporterii săi,
Arthur Jr. era mult mai aspru cu restul echipei.
Nu! Ce-i asta?
Am nevoie de un curcan!
Umplut şi fript, pe masă, cu garnituri şi pelerini!
Sistemul său de administrare fiscală era complicat, dar funcţional.
Dă-i 150 de franci pe săptămână timp de 15 ani,
plus cinci cenţi pe cuvânt, minus cheltuielile.
Cel mai uzitat sfat literar al său, poate unul apocrif, era simplu...
Vezi să pară că l-ai scris aşa intenţionat.
Întoarcerea sa în Liberty a avut loc la fix 50 de ani de la plecare...
cu ocazia înmormântării sale,
moment în care tirajul revistei depăşea
jumătate de milion de abonaţi în 50 de ţări.
Un coş de răchită, cu multe decoraţii, plăcuţe şi citaţii oficiale
extrem de importante e îngropat cu el,
împreună cu o maşină de scris Andretti
şi un top de hârtie de scris din bumbac egiptean.
A avut parte de o înmormântare de redactor-şef.
În testament a scris
că, imediat după moartea sa, citez...
Tiparniţele să fie dezasamblate şi topite.
Redacţia să fie eliberată şi vândută.
Angajaţii să primească bonusuri generoase şi să li se anuleze contractele,
iar publicarea revistei să înceteze permanent.
Astfel...
necrologul redactorului-şef era şi necrologul revistei.
Toţi abonaţii o să primească, fireşte, banii
pentru partea de abonament neacoperită.
Epitaful lui o să fie interpretat ad literam, începând cu plăcuţa
fixată deasupra uşii biroului său.
Articolul lui Berensen. Capodopera de beton.
Trei participii izolate, două infinitive lungi,
nouă erori de scriere doar în prima frază.
Unele sunt intenţionate.
Articolul lui Krementz, Revizuirea unui manifest.
Am cerut 2.500 de cuvinte, ea ne-a dat 14.000,
plus note de subsol, note de final, glosar şi două epiloguri.
E foarte reuşit.
- Sazerac? - Imposibil de verificat.
Schimbă numele, scrie doar despre vagabonzi, peşti şi drogaţi.
Sunt genul lui de oameni.
Şi Roebuck Wright?
Uşa e încuiată, dar auzeam sunetul tastelor.
Nu-l grăbiţi.
Întrebarea e la care renunţăm.
Sunt prea multe articole, chiar şi pentru un număr dublu
pe care nu ni-l permitem.
Un mesaj de la maistru. Încă o oră până la tipar.
Eşti concediat!
Serios?
Nu plânge în biroul meu.
NU SE PLÂNGE
Micşoraţi antetul, tăiaţi reclame, spuneţi-i maistrului să cumpere hârtie.
Nu elimin niciun articol.
Jurnalişti buni. I-a cocoloşit.
I-a manipulat. I-a protejat cu ferocitate.
Ce zici?
Părerea mea?
Aş începe cu dl Sazerac.
Erau oamenii lui.
SECŢIUNEA ATMOSFEREI LOCALE (PAGINILE 3-4)
PE SCURT
«Reporterul biciclist» de Herbsaint SAZERAC
UN CADRU URBAN ÎN 300 DE CUVINTE
Ennui se trezeşte brusc lunea.
Călătorind prin timp cu ajutorul licenţei poetice,
să facem un tur al oraşului.
O zi în Ennui, de-a lungul a 250 de ani.
Măreţul oraş s-a născut din îngrămădirea unor sate de meşteşugari.
Doar numele rămân neschimbate.
Districtul Lustragiului.
Trecutul - Viitorul
Cartierul Zidarului.
Arcada Măcelarului.
Fundătura Hoţului-de-buzunare.
Aici, o piaţă celebră,
unde se vindeau toate tipurile de produse comestibile
sub un singur acoperiş întins, făcut din sticlă şi fier forjat,
demolată ulterior, după cum vedeţi,
pentru a face loc unui centru comercial etajat, cu garaj.
Ca orice oraş viu,
Ennui întreţine o menajerie de paraziţi şi scatologi.
Şobolanii care au colonizat calea ferată subterană.
Pisicile care au colonizat acoperişurile piezişe.
Puii de ţipar care au colonizat canalele de scurgere.
După ce primesc Împărtăşania, băieţi turbaţi din cor,
pe jumătate îmbătaţi cu sângele lui Hristos, iau prin surprindere pensionari
şi stârnesc haos.
În Cartierul Somnului sunt studenţi.
Înfometaţi, agitaţi, nesăbuiţi.
În Districtul Bojdeucilor,
bătrâni.
Bătrâni rataţi.
Automobilul.
Are bune şi rele. Pe de-o parte,
claxoanele, derapajele, viteza, pocniturile, rateurile.
Emisiile de gaze toxice şi poluarea infectă,
accidentele periculoase, aglomeraţia...
Băga-mi-aş!
Departamentul Statisticilor Locale.
Cantitatea medie de ploaie, 750 mm.
Cantitatea medie de zăpadă, 190.000 de fulgi.
8,25 cadavre recuperate săptămânal din râul Blasé.
Numărul rămâne constant, în ciuda creşterii populaţiei
şi progreselor în domeniile sănătăţii şi igienei.
La apus, un amestec de prostituate şi gigolo
ilegali înlocuiesc curierii şi vânzătorii,
iar un aer de linişte promiscuă inundă totul.
Ce sunete vor străpunge noaptea?
Ce mistere vor prezice?
Poate că îndoielnica zicală e adevărată.
Toate marile frumuseţi
ascund secrete profunde.
"Şobolani, paraziţi, gigolo, prostituate."
Nu ţi se pare aproape prea infect de data asta?
- Nu. - Pentru oamenii de treabă.
Trebuie să fie fermecător.
"Hoţi de buzunar, cadavre, puşcării, pisoare..."
Nu vrei să adaugi o florărie
- ...sau un muzeu de artă? - Nu.
Un loc mai frumos?
Urăsc florile.
Ai putea tăia a doua jumătate din al doilea paragraf.
Îl repeţi mai târziu.
Bine.
SECŢIUNEA ARTE ŞI ARTIŞTI (PAGINILE 5-34)
POVESTEA NR. 1
«Capodopera de beton» de J.K.L. BERENSEN
PORTRETUL UNUI PICTOR ŞI AL UNUI TABLOU
Subiectul prelegerii de azi
e marele pictor aflat în avangarda
Grupului de Pictură Agresivă al Şcolii Franceze de Împroşcare,
dl Moses Rosenthaler.
Extrem de apreciat, cum ştiţi,
pentru stilul său îndrăzneţ şi dramatic şi scara colosală a perioadei de mijloc,
mai ales pentru tabloul poliptic numit
Zece Desene pe Pereţi de Rezistenţă din Beton Armat.
Rămâne, după părerea mea, cea mai elocventă
şi mai stridentă voce artistică din generaţia sa gălăgioasă.
Cum de această creaţie crucială a ajuns
să devină o instalaţie artistică permanentă aici,
în Colecţia Clampette?
Povestea începe la o cantină.
Expoziţia Scrumiere, oale şi macrameuri,
o serie de creaţii ale unor artizani amatori
închişi în aripa nebunilor de la Închisoarea-azil Ennui,
ar fi fost omisă din analele istoriei artelor,
dacă n-ar fi conţinut un mic tablou
de dl Rosenthaler, care, la acea vreme,
executa o sentinţă de 50 de ani pentru o dublă omucidere,
şi dacă un alt deţinut n-ar fi remarcat acea operă,
negustorul de artă levantină Julian Cadazio,
care, printr-o coincidenţă, era închis
în aripa alăturată, pentru evaziune fiscală de gradul doi.
Gardian!
Cine a făcut tabloul ăsta?
Cetăţeanul 7524.
Parcă e o aripă de siguranţă maximă, pentru demenţi şi nebuni.
Poţi să îmi asiguri o escortă şi un Permis de Vizită Amicală
pentru folosinţă imediată?
Simone, dezbrăcată. Aripa J, salonul hobby-urilor.
Vreau să-l cumpăr.
De ce?
Pentru că îmi place.
Nu e de vânzare.
Ba da.
- Ba nu. - Ba da.
Toţi artiştii îşi vând operele. Asta te face artist.
Vânzarea operelor. Dacă nu vrei să vinzi, nu picta.
Întrebarea e care-i preţul tău.
50 de ţigări.
De fapt, 75.
De ce te tot uiţi la gardiană?
Ea e Simone.
Nu vreau să cumpăr un tablou important cu 50 de ţigări.
- 75. - Nici 75 de monede de puşcărie.
Vreau să-ţi dau 250.000 de franci în monedă oficială franceză.
Accepţi vânzarea?
Pot să-ţi ofer un avans de doar...
83 de centime, o castană glazurată şi patru ţigări.
Tot ce deţin în clipa asta.
Dar, dacă accepţi chitanţa mea, te asigur
că vei primi un cec pentru suma restantă în 90 de zile.
Unde ai contul?
Nu contează.
Cum ai învăţat, apropo?
Să pictezi în stilul ăsta.
Pe cine ai ucis şi cât de nebun eşti, de fapt?
Am nevoie de informaţii, ca să scriem o carte despre tine.
O să pari mai important aşa.
Cine eşti...
Moses Rosenthaler?
Născut într-o familie bogată, fiul unui crescător de cai evreu mexican,
Miguel Sebastian Maria Moisés de Rosenthaler
a studiat la École des Antiquités, pe cheltuiala apreciabilă a familiei.
Dar, la finalul tinereţii,
a renunţat la luxul
oferit de familia bogată şi l-a înlocuit cu...
Sărăcie.
Foamete.
Singurătate.
Pericole fizice.
Boli mintale.
Şi, desigur...
Violenţă criminală.
Nu a pictat nimic în primul deceniu
al îndelungatei sale sentinţe.
Anul 11, Ziua 1
Cer permisiunea să solicit privilegii de activităţi.
Ai bilet de înscriere?
Asta?
Atenţie! Azi ni se alătură un nou deţinut.
Cetăţean 7524, adresează-te grupului!
Cum adică?
Vorbeşte grupului despre tine.
Nu vreau.
E obligatoriu.
Deja mă ştiu.
Nu asta e ideea.
- N-am pregătit un discurs. - Spune ceva!
Sunt aici de 3.647 de zile şi nopţi.
Mai am 14.603 din sentinţă.
Beau şapte litri de apă de gură pe săptămână.
În ritmul ăsta,
cred că o să mor otrăvit
înainte să apuc să fiu eliberat,
iar asta
mă întristează.
Trebuie să-mi schimb programul.
Am nevoie de o nouă direcţie.
O să fac orice pentru a-mi menţine mâinile ocupate.
Altfel...
cred că o să mă sinucid.
De asta m-am înscris la olărit şi împletit coşuri.
Numele meu e Moses.
Ia loc!
Cum te cheamă, dră gardian?
Simone.
Anumite femei sunt atrase de bărbaţii întemniţaţi.
E o boală cunoscută.
Ceva anume la captivitatea altora
ne îmbogăţeşte experienţa propriei libertăţi.
Vă asigur că e o trăire erotică.
Să o vedem!
Născută într-un fel de iobăgie,
cu 16 fraţi şi surori.
Analfabetă până la 20 de ani.
Acum e o femeie cu o avere remarcabilă.
Strălucitoare.
Dumnezeule!
Am greşit diapozitivul. Asta sunt eu.
Simone a refuzat rugăminţile lui Rosenthaler de a se mărita,
rugăminţi frecvente
şi incredibil de stăruitoare.
Vreau să mă exprim cât mai simplu.
Să încerc să găsesc cuvintele potrivite.
Pentru sentimentele din inima mea.
- Nu te iubesc. - Te iubesc.
Poftim?
Nu te iubesc.
Deja?
Deja ce?
Cum de ştii asta deja?
Cum poţi fi sigură atât de repede?
Sunt sigură.
Au!
Mă doare.
Cruzimea. Brutalitatea.
Ai spus ce aveai de zis. Am încercat să te opresc. Atât.
Am spus doar o parte din ce aveam de zis.
Eram în mijlocul discursului. Mai am.
Nu.
- Ce anume? Vrei... - Nu.
- Vrei să te măriţi cu mine? - Nu.
Vrei să-ţi pun cămaşa de forţă, să te duc în celulă
şi să te încui?
Am nevoie de consumabile pentru artă.
Pânze, rame, pensule, terebentină.
Ce vrei să pictezi?
Viitorul.
Adică pe tine.
Acceptat ca nefiind un mare cunoscător,
Julian Cadazio putea remarca talentul,
aşa că ne-a făcut un mare serviciu
când, imediat ce a fost eliberat din închisoare...
Ne-am săturat de flori şi boluri cu fructe.
Gata cu plajele şi peisajele marine.
Renunţăm şi la armuri, covoare şi tapiserii.
Am găsit ceva nou.
Artă modernă?
Artă modernă. E specialitatea noastră, începând de acum.
- Nu înţeleg. - Fireşte.
- Sunt prea bătrân? - Fireşte.
- De ce e bun? - Nu e bun. Greşeşti.
Ăsta nu e un răspuns.
Exact. Vedeţi fata din tablou?
Nu.
Credeţi-mă, e acolo.
Ca să-ţi dai seama dacă un artist modern ştie ce face,
îi ceri să picteze un cal, o floare, un vapor scufundându-se,
ceva ce trebuie să arate
ca lucrul pe care-l reprezintă.
Poate face asta? Priviţi!
L-a desenat în faţa mea, în 45 de secunde, cu un chibrit ars.
O vrabie perfectă. E excelent.
Pot să-l păstrez?
Nu fi prost! Sigur că nu.
Ideea e că poate picta atât de frumos dacă vrea,
dar consideră că e mai bine aşa.
Şi îi cam dau dreptate.
Simone, dezbrăcată. Aripa J, salonul hobby-urilor e o capodoperă
care valorează o sumă exorbitantă de bani.
Dar nu încă.
Dorinţa trebuie stârnită.
Cât mai are din sentinţă?
După o săptămână O nouă petiţie
pentru Comisia de Eliberări, înaintată în numele cetăţeanului 7524,
referitoare la infracţiunile de ultraj, agresiune
şi mutilare violentă.
Dle Rosenthaler,
de ce v-am elibera?
Pentru că a fost un accident.
N-am vrut să ucid pe nimeni.
Aţi decapitat doi barmani cu un fierăstrău pentru carne.
La primul barman a fost un accident.
Cu al doilea a fost legitimă apărare.
Chiar şi aşa,
ce demonstraţie de remuşcare sinceră sau, în cel mai rău caz,
de regret prezentaţi pentru decapitarea lor?
O meritau.
- Poftim? - Iertaţi-mă!
Există în ritualul ăsta o parte în care întrebaţi
dacă are cineva ceva de spus până nu e prea târziu?
Ca la o nuntă.
- Nu. - Nu durează mult.
Toţi ştim că omul ăsta e criminal.
Vinovat de crimă cu premeditare, oricum aţi lua-o.
Asta e clar.
Dar e şi genul acela de talent unic
despre care auzi, fără să ai ocazia să-l descoperi.
Un geniu artistic.
Ar trebui să existe un standard dublu pentru o asemenea situaţie.
Se pare că e psihopat. Nu e vina lui.
Cu tot respectul, vă propun
să găsim altă metodă prin care să-l pedepsim.
Dreptul lui Rosenthaler de a cere eliberarea condiţionată a fost anulat
pe durata sentinţei.
Nu mai am întrebări.
Dar Cadazio şi unchii lui au luat decizia
de a-l promova pe artist ca agenţi unici
în întreaga lume liberă.
Simone a călătorit în lung şi în lat.
La Ennui Salon.
La Expoziţia Regală.
La Pavilionul Internaţional de la Târgul din Liberty, Kansas,
care aproape a ars din temelii.
Pe scurt, tabloul a făcut senzaţie.
LOTUL 42 "O vrabie perfectă", M. Rosenthaler
Chiar şi operele timpurii aproape uitate
s-au vândut foarte bine pe piaţa secundară.
Între timp, Rosenthaler continua să lucreze în izolare.
În mod surprinzător, prefera materia primă obţinută
în mod exclusiv din închisoarea-azil.
Praf de ouă.
Sânge de porumbel.
Unsoare de lanţuri.
Cărbune, plută şi bălegar.
Foc, desigur.
Săpun galben strălucitor.
Şi cremă proaspătă de mei ca agent de îmbinare.
Lui Simone îi plăcea să stea nemişcată.
Era o olimpiană în capacitatea
de a menţine poziţii extrem de dificile perioade lungi de timp.
Era foarte rezistentă la temperaturi extreme.
Chiar şi după expunerea la elemente agresive,
tenul ei nu prezenta arsuri, pete sau pielea găinii.
Încă o informaţie.
Adora mirosul de terebentină,
iar ulterior a devenit un element al igienei sale personale.
Era mai mult decât o muză.
Apasă pe comutator.
Apasă pe comutator, labagiule!
Ce te-a apucat? Treci la treabă!
Nu pot.
Nu vreau. E prea greu.
E tortură.
Sunt un artist torturat, la propriu.
Bietul de tine!
Pleacă!
Asta vrei?
Am crescut la o fermă.
Nu scriam poezii.
Nu compuneam muzică.
Nu sculptam, nu pictam.
Am învăţat tehnici de artă plastică din cărţile bibliotecii închisorii,
oferindu-mă să le predau.
Nu ştiu ce ştii. Ştiu doar ce eşti.
Văd că suferi. Văd că ţi-e greu.
S-ar putea să fie şi mai rău... dar apoi o să fie mai bine.
O să-ţi dai seama care e problema.
Care e problema ta?
Nu ştiu ce să pictez.
O să-ţi dai seama ce să pictezi
şi o să crezi în tine, cum cred eu,
o să ai dificultăţi...
apoi,
la primăvară sau la vară,
poate la toamnă,
cel târziu la iarnă,
noua operă o să fie gata.
Exact aşa o să fie.
Sau preferi să fii executat pe loc?
Grupul de Pictură Agresivă al Şcolii Franceze de Împroşcare.
O gaşcă dinamică, talentată, desfrânată, jerpelită, alcoolică,
violentă de sălbatici creativi.
S-au inspirat şi deseori
s-au atacat reciproc timp de peste două decenii.
Acum o să beau ceva.
Aşa cum ştiţi, în acele vremuri,
era considerat acceptabil ca un pictor sau sculptor
să lovească un coleg cu un scaun sau o cărămidă,
să umble cu un ochi vânăt sau un dinte spart.
Mă pripesc, dar ştiu din experienţă
că Rosenthaler era imprevizibil de impulsiv.
Mă refer la depozitul de vopsele de sub studioul lui
din Boulevard des Plombiers, unde, odată,
a pus mâna pe mine şi, în mod nepotrivit, a încercat să mi-o tragă
proptită de perete, în colţul depozitului.
Era nebun cu acte în regulă.
Familia Cadazio îi reprezenta pe toţi.
După trei ani
Au trecut trei ani.
Te-am făcut cel mai celebru pictor în viaţă,
pe baza unui tablou micuţ, mâzgălit, supraevaluat.
Eşti studiat la şcoala de artă.
Eşti trecut în enciclopedii.
Discipolii tăi au adunat şi risipit averi,
dar tu refuzi să ne oferi o schiţă sau un studiu
pentru o nouă operă din perioada asta îndelungată.
Cât să mai aşteptăm?
Nu răspunde, nu e o întrebare.
Am tipărit deja invitaţiile.
Intrăm.
Toţi. Colecţionarii. Criticii.
Chiar şi imitatorii de mâna a doua care te linguşesc
şi-ţi aduc ilegal bunătăţi, fiind probabil mai buni decât tine.
Mitele o să fie scandaloase, ţi-o pot spune gardienii.
Dar o să le plătim.
Aşa că termină ce faci.
Expoziţia e în două săptămâni.
Apropo, ea crede că e gata.
E gata.
Mai am nevoie de un an.
Angajatoarea mea de atunci a primit invitaţii interesante
prin telegrame urgente.
Mă refer, desigur, la Upshur "Maw" Clampette.
Colecţionară pricepută de antichităţi.
Prietenă bună a avangardei.
Chiar de la început, colecţia ei a fost celebră şi importantă,
ca şi reşedinţa ei, primul contract american al lui Ingo Steen,
cunoscut drept Casa Opritor-de-Uşă.
A fost îndatorirea şi privilegiul meu să cataloghez,
arhivez şi consiliez, deşi ea făcea doar ce voia,
orice i-ai fi spus.
Astfel începe lunga călătorie din Liberty către Ennui.
Dragă doamnă Clampette, Maw, dacă-mi dai voie,
te rog să iei parte la prima expoziţie a senzaţionalei creaţii
a dlui Moses Rosenthaler, pe care nici eu n-am putut s-o văd.
Pentru o vizionare convenabilă,
s-ar putea să fie nevoie să intrăm pe furiş în clădirea
unde locuieşte acum artistul.
Oamenii mei se vor ocupa de toate amănuntele
şi pregătirile vizitei.
Atenţie, nu veni cu chibrituri, brichete sau obiecte ascuţite.
Aşteptăm cu nerăbdare confirmarea ta.
Cu sinceritate, concernul Galeria Unchii şi Nepotul Cadazio.
Duba ne-a luat după ce a livrat ultima serie
de prostituate şi beţivi la puşcărie, la ora 3:00.
Totalul mitei:
Moses, eşti aici?
Vreo introducere?
Sau poate un salut pentru minunaţii oaspeţi, unii
venind de la mare distanţă ca să-ţi vadă opera.
Sau... Nu ştiu.
Eşti aici?
Linişte, vă rog!
Am reuşit. E bună! E istorică.
Deschideţi şampania! Am reuşit.
Muzică!
De ce stai în scaunul cu rotile, ca un invalid?
Ar trebui să dansezi pe mese. E un triumf!
S-a înjunghiat în coapsă cu cuţitul de pictură,
dar, din fericire, infirmierul a putut să coasă artera.
Îţi place?
Dacă-mi place?
Da.
Ţi-au desenat muierea.
Uite, Maw e vrăjită.
Asta e o frescă, nu?
Exact. E un adevărat maestru renascentist.
E la nivelul lui Piperno Pierluigi, când a creat
Hristos în faţa altarului divin, în 1565.
Maw, nimeni nu se pricepe mai bine la artişti noi
decât Maw Clampette, din Liberty, Kansas.
Ar trebui să ne fie ruşine să ne adunăm în prezenţa ei.
De ce dracu' a zis "frescă"?
Sunt pictate pe pereţi?
Nu! Ce a făcut?
Dobitocul naibii!
Vezi? Uite!
- Mi se pare minunat. - E crucial!
E un moment de cotitură în evoluţia pictografiei umane.
Zgâriate şi tencuite pe pereţii de beton dintr-o sală de sport.
A pictat şi caloriferele.
Poate un restaurator de la Fondazione dell'Arte Classico
ştie cum să desprindă desenele.
Suntem într-o închisoare de maximă siguranţă.
E proprietate federală.
Coşmarul birocratic ar necesita mulţi ani
de negocieri cu avocaţi bine plătiţi, aroganţi şi enervanţi.
Nu ştiu cum le-ai putea dezlipi. E o frescă!
Şi ce?
Îţi dai seama câţi bani
am irosit eu şi unchii mei ca să ajungem în punctul ăsta mort?
Uită-te la ei!
Ne-ai ruinat!
Nu-ţi pasă deloc?
Credeam că-ţi place.
E o porcărie!
Ridică-te din scaunul cu rotile!
O să mătur sala asta cu tine!
Nu mârâi la mine, ucigaş condamnat!
Beţiv criminal, suicidar, psihopat, fără talent!
De ce nu mi-ai spus, gardian?
Pentru că l-ai fi împiedicat.
Trebuie să acceptăm.
Dorinţa lui de eşec e mai puternică
decât cele mai mari dorinţe ale noastre de a-l ajuta.
Mă dau bătut. Ne-a învins.
- Ne-a învins. - Trist, dar adevărat.
Măcar a terminat porcăria asta.
E cea mai interesantă contemplare a vederii periferice
din câte am văzut.
Bravo, Moses!
Bravo! E ceva măreţ.
Dacă au intrat bine în perete, s-ar putea să reziste.
O să mai venim să le vedem.
Cu voia Domnului.
Tu tot aici o să fii, desigur.
E doar Simone.
Atunci, amândoi ştiau că Simone vrea
să plece de la Închisoarea-azil Ennui a doua zi,
cu fondurile primite de la familia Cadazio
pentru munca ei de model şi muză a lui Rosenthaler.
S-a reîntâlnit cu copilul
pe care-l născuse în tinereţe
şi cei doi nu s-au mai despărţit.
Ea şi Rosenthaler au corespondat regulat
până la sfârşitul vieţii artistului.
Dna Clampette vrea să-i rezervi opera.
Să pun autocolantul?
Te rog.
Dacă o să finalizeze vânzarea,
suma asta e acceptabilă pentru tine şi unchii tăi?
Primim un avans?
Maw? Un avans?
Spune-le francezilor zgârciţi că nu fac promisiuni.
Zece Desene pe Pereţi de Rezistenţă din Beton Armat
aveau să rămână rezervate pe numele Upshur Clampette
încă 20 de ani.
Deţinuţii cer şi ei să fie mituiţi.
Care deţinuţi?
Toţi.
E o gloată furioasă la uşă.
Individul acesta susţine că e reprezentantul lor.
Spune-le că nu mituim violatori şi hoţi de buzunare. Nu e etic.
Şi n-am şase milioane de franci în bancnote mici.
Cum aţi ajuns acolo?
Ce facem?
Încuie uşa.
După evenimente, 72 de deţinuţi
şi şase membri ai Şcolii Franceze de Împroşcare erau morţi sau răniţi mortal.
Moses Rosenthaler, pentru gesturile de curaj
care au salvat nouă gardieni, 22 de distinşi vizitatori
şi pe miniştrii Culturii şi Urbanismului,
a fost eliberat sub supraveghere permanentă.
Şi a fost decorat cu Ordinul Leului Închis.
După 20 de ani, conform instrucţiunilor lui Maw Clampette,
Cadazio şi nepoţii lui au aranjat ca întreaga sală de hobby-uri
să fie mutată cu ajutorul unui avion militar Goliat cu 12 motoare
din Ennui, până în Liberty.
În această formă, piesa de avangardă şi-a ocupat locul
în câmpiile din centrul Kansasului.
"Creioane, pixuri, radiere, degetare,
"piuneze, reparator maşină de scris."
De ce plătesc o cameră de hotel pe coasta Atlanticului de Nord?
Pentru că acolo m-am dus să scriu.
"Mic dejun, prânz, cină, spălătorie, băutură, gustare."
Dar ce are biroul tău de aici?
Oferit de revistă.
Nu-mi cere amănunte despre ce-a fost între mine şi Moses
la mare, acum 20 de ani. Am fost amanţi.
M-am dus acolo să-mi amintesc.
Pe banii mei.
Da, te rog.
Fă totalul.
- SECŢIUNEA DE POLITICĂ/ - POEZIE (PAGINILE 35-54)
POVESTEA NR. 2
«Revizuirea unui manifest» de Lucinda KREMENTZ
JURNALUL UNEI MIŞCĂRI DE TINERET
Întâi martie.
Negocierile dintre studenţi şi administraţia universităţii
se întrerup brusc în zori,
după dezbateri zgomotoase, jigniri furioase
şi jocuri disputate
pentru dreptul la acces liber în căminul fetelor pentru toţi băieţii.
Protestul, care s-a încheiat cu remiză...
Zeffirelli a blocat nebunul profesorului.
Ar trebui să se deschidă şi să atace cu ambele ture.
...avea aspectul superficial al unui exerciţiu de vanitate
pentru contingentul cu coşuri şi vise umede.
Liderul studenţilor Zeffirelli B.
Dar, de fapt, ambele sexe erau reprezentate.
Domnişoară...
cizmele!
Şi toţi participanţii subliniau că baza frustrării lor
era o dorinţă, o nevoie biologică
de libertate. Punct.
Se transformase în simbolism
şi toată lumea vorbea despre asta.
Cinci martie.
O cină la familia B.
Fiul cel mare, 19 ani, lipseşte de ieri-dimineaţă.
Fetelor, daţi radioul mai încet!
Tatăl l-a întâlnit la prânz, mărşăluind cu tovarăşii săi.
Sloganul lor...
"Copiii sunt morocănoşi."
Mulţumesc.
Un alt invitat încă nu a sosit.
Sunt recunoscătoare.
Nu ştiam că fusese invitat.
N-am vrut să te jignim. Iertare!
Ne-am gândit că o să refuzi, dacă te avertizăm.
- Aveaţi dreptate. - Da.
La ştiri se spune că poliţia foloseşte metode agresive cu mulţimea. Citez...
Dă-i o şansă! E foarte inteligent.
Cât a trecut de când te-ai despărţit?
Ştiu că aveţi intenţii bune.
"Începe cu o mâncărime pe pielea expusă."
Nu sunt fată bătrână.
Nici nu credem asta.
Sigur că nu eşti.
"Apoi, o înroşire şi o tumefiere a muşchilor orbitali."
Credeţi-mă pe cuvânt.
Locuiesc singură intenţionat.
Prefer relaţiile care se sfârşesc.
A fost alegerea mea să nu am soţ şi copii.
Cele mai mari piedici pentru o femeie care vrea să trăiască pentru scris.
- De ce plângem? - Pentru că e trist.
Nu vrem să fii singură.
Singurătatea e un fel de sărăcie.
Nu sunt tristă. Mă dor ochii.
E ceva cu apartamentul vostru.
"În sfârşit, durerea acută când mucii ţâşnesc din nări,
"iar gâtlejul se contractă în spasme."
Nu inspira!
Sunt dezbrăcat, dnă Krementz.
Văd.
- De ce plângeţi? - Gaze lacrimogene.
Şi...
Probabil că sunt tristă.
Vă rog, întoarceţi-vă! Mă ruşinez pentru muşchii mei noi.
Spune-le alor tăi că eşti acasă. Îşi fac griji.
Sunt aşteptat pe baricade.
N-am văzut baricade.
Încă muncim la ele.
Ce scrii?
Un manifest.
Le-am spus să nu-l invite pe Paul.
Poate că sunteţi tristă, dar nu păreţi singuratică.
Exact!
V-am văzut la protest, pe bibliotecă, luând notiţe.
E o poveste despre noi pentru cei din Kansas?
Poate.
Studiaţi-ne rezoluţiile!
Vreţi să îl corectaţi? Ai mei spun că scrieţi bine.
Dă-mi-l!
E un pic cam moale.
Fizic sau metaforic?
Ambele. Judec după copertă şi primele patru fraze.
Nu-mi criticaţi manifestul!
Nu vrei remarci?
Nu-mi trebuie, nu?
V-am rugat să-l corectaţi
crezând că o să fiţi impresionată.
Începem cu greşelile de scriere.
Reuşesc profesorii, dacă studenţii eşuează?
Rămâne de văzut.
- Paul Duval. - Lucinda Krementz.
Îmi pare bine.
Barba ta mă zgârie.
Oaspetele neaşteptat soseşte. Arată ca naiba.
Descrie odiseea prin oraş.
Trenuri şi autobuze întârziate,
geamuri sparte, pietre de pavaj zburând peste tot.
În fine, am ajuns.
Celebra Lucinda! Bună!
Nu ştiam că vii. Nu mi-au spus.
Nu e o întâlnire oficială.
Bună seara!
Începeţi fără mine.
Zece martie. Serviciile municipale s-au oprit de o săptămână.
Transportul public e suspendat.
Gunoaiele zac neridicate. Şcolile sunt în grevă.
Poşta şi laptele nu mai vin.
Iar eu!
Care o să fie realitatea normală?
Săptămâna viitoare, luna viitoare, dacă o să mai putem trăi aşa ceva.
Nimeni nu ştie.
Ce-i partea asta?
Am adăugat o anexă.
- Glumeşti. - Nu.
Mi-ai terminat manifestul fără mine.
Cred că l-am scris în stilul tău.
Dar mai limpede, mai concis...
mai puţin poetic.
Nu e primul manifest pe care-l corectez.
E imposibil să-ţi imaginezi studenţii
animaţi, naivi, curajoşi până la extrem...
revenind supuşi la cursuri.
Cine era?
- Mama ta. - Mama.
Mama?
Ce voia? I-ai spus că sunt aici?
- Da. - De ce?
Pentru că m-a întrebat. Eu nu mint.
Era supărată?
Nu cred.
- Ce a spus? - A dat din cap.
Tu ce ai spus?
I-am zis că lucrez la un articol despre tine şi amicii tăi.
Deci asta faci!
Am scris deja o mie de cuvinte.
Vreau să-i iau un interviu.
A acceptat?
Desigur.
Sunt supărat!
Nu ştiu ce să simt.
Am necazuri? De ce e mama atât de calmă?
E normal?
Totul e neoficial. Tot! Toată viaţa mea.
Şi acum ce mă fac?
Trebuie să păstrez neutralitatea jurnalistică.
Îmi place că eşti nemiloasă.
Face parte din frumuseţea ta.
Ai scris deja o mie de cuvinte?
Puştii au făcut asta.
Au nimicit o mie de ani de autoritate republicană în două săptămâni.
Cum şi de ce?
Înainte să înceapă, unde a început?
Erau alte vremuri. Alt Ennui.
Cred că au trecut şase luni. Surorile mele aveau tot 12 ani.
Dansai pe Manie şi pe Lait Chaud.
Aveai o freză Pompidou, Crouton sau Fruits-de-Mer.
Argoul amesteca latina cu jargonul filozofic şi semnele cu mâna.
Avocaţii diavolului se certau întruna,
doar de dragul discuţiei.
«Nu sunt deloc de acord cu nimic din ce spuneţi.»
Toate găştile aveau rivali.
Piuliţele aveau Şuruburile. Beţele aveau Pietrele.
Sportivii ne aveau pe noi, Tocilarii, până când Mitch-Mitch a picat bacul
şi a fost recrutat în armată.
Trei luni în regiunea Mustard.
RAPORTUL PENTRU ACTIVITĂŢILE MARŢIALE OBLIGATORII
După o lună
Unde îi erau principiile când a luptat pentru armata imperialistă
în războiul nedrept al agresiunii totalitare?
A fost recrutat şi trimis în regiunea Mustard.
E obligatoriu.
Tot aia e!
Poftim?
Tot aia e!
Cine ţi-a dat voie să ne întinezi prietenul?
Te-ai gândit
că probabil mărşăluieşte pe undeva în miez de noapte,
cu un sac de praf de puşcă de 20 kg şi curăţă cartofi stricaţi
în timp ce sapă un şanţ de latrină în ploaie, cu o cană?
Nu vrea să fie în armată.
E obligatoriu.
Să ardă ecusonul şi să dezerteze!
(Pedeapsa minimă: şase luni de puşcărie şi o notă permanentă la dosar.)
Ţi-e uşor să vorbeşti din confortul de la Sans Blague.
Tot aia e!
De data asta,
are dreptate.
Mitch-Mitch, ce cauţi aici?
Trebuia să fii în regiunea Mustard încă două luni.
După cinci ani, am tradus personal
interpretarea poetică a lui Mitch-Mitch Simca privind serviciul militar.
Piesa din memorie a lui Mitch-Mitch Simca "Adio, Zeffirelli"
tradusă de Lucinda Krementz
Scena rememorării din actul doi, Adio, Zeffirelli.
În Africa de Nord, am încasat un glonţ în fund.
În America de Sud, un şrapnel în mâna stângă.
În Asia de Est, m-am ales cu un parazit microbian rar, infecţios,
în activitatea abdominală, iar acum le am pe toate cu mine,
în organism...
dar nu regret alegerea de a purta uniforma asta.
Peste 16 ani, o să ies la pensie.
Asta a fost povestea, doamnelor! Stingerea!
Stingerea! Înveliţi-vă! Trageţi păturile!
- Rugaţi-vă! - Domnule!
Amin.
Mitch-Mitch!
Mitch-Mitch! Ce vrei să te faci?
Poftim?
Ce vrei să te faci, Mitch-Mitch?
La ce note am, o să fiu asistent de farmacist.
O să fii mulţumit?
N-o să mă deprime. Ar fi trebuit să învăţ mai mult.
Dar tu, Robouchon?
Eu n-am de ales. O să lucrez în fabrica de sticlă a tatălui meu.
Cineva trebuie s-o conducă.
E normal.
Vaugirard, tu ce plan ai?
O să fiu un vagabond atrăgător,
ca toţi verii mei.
- Verii tăi sunt cei mai tari! - Îi iubesc.
- Da. - Şi tu, Morisot?
Morisot, ce vrei să fii?
Protestatar.
Ce a zis?
A zis: "Protestatar."
Adică?
Nu ştiu.
Credeam că Morisot o să fie profesor de chimie geologică.
Morisot plânge.
Cine a spus asta?
Nu mai vreau.
Mai avem doar opt săptămâni până la liberare, Morisot.
Nu mă refer la program.
Mă refer la viaţa de la întoarcerea acasă şi până la pensie.
Acea perioadă de 48 de ani. Asta nu vreau să fie aşa.
Nu mă mai pot vedea ca adult în lumea părinţilor noştri.
Morisot! A sărit pe geam!
- A murit? - Nu ştiu.
Cât a căzut?
Cinci etaje înalte.
Aseară a plouat. Poate că noroiul e moale.
Nu se mişcă.
Tot nu se mişcă.
Nu mai pot saluta ecusonul ăsta.
A doua zi, Mitch-Mitch a fost arestat pentru dezertare şi profanare,
iar Sans Blague a devenit cartierul general
al Mişcării Tinerilor Idealişti pentru Răsturnarea Revoluţionară
a Societăţii Reacţionare Neoliberale.
Ce faci?
Îl înlocuiesc pe Tip-top cu François-Marie Charvet.
Pot sta împreună.
Tip-top şi Charvet.
Tip-top e un produs
reprezentat de casa de discuri
deţinută de un conglomerat
controlat de o bancă
finanţată de birocraţia
care menţine conducerea-marionetă
a unui guvern supus.
Pentru fiecare notă a lui, un ţăran moare în Africa de Vest.
A urmat o dispută scurtă, imprevizibilă,
între bătrânii şi tinerii din Ennui.
August.
Campania Şoapte Comunitare denunţă mişcarea studenţească.
Septembrie.
Sans Blague îşi pierde licenţa pentru cafea prin decret oficial.
Octombrie.
Comitetul de Propagandă ridică un turn de radio pirat
pe acoperişul Facultăţii de Fizică.
Noiembrie.
Blocada alimentară a cantinei studenţeşti.
Decembrie.
Proteste cu cărţi la Bibliothèque Principale.
Toate cărţile au fost ţinute legal
până cu cinci minute înainte de expirarea termenului.
Ianuarie.
Mitch-Mitch e eliberat sub tutela părinţilor.
Februarie.
Revolta căminului de fete.
Totul duce la...
Martie.
Revoluţia tablei de şah.
«Rocada albului pe partea regelui!»
Cal la B3.
Dle primar?
A mutat.
Calul ia calul.
La ce pagină eşti?
- Ultimul capitol. - Ultimul paragraf.
Ăsta numeşti tu manifest?
- Tu nu? - Ba da.
Asta e. Prin definiţie.
Pagina doi, «Proclamaţia 7»
În ciuda purităţii cauzei
de a crea o civilizaţie liberă, fără graniţe, utopică,
studenţii
s-au împărţit în facţiuni înainte să se unească.
Pagina cinci, «Aliniatul 1(b)»
Un lucru e evident, le răspund părinţilor lor.
Ce vor? Să-şi apere iluziile.
O abstracţie strălucită.
Pagina 11, «Anexa III cu cifre romane.»
Sunt convinsă că sunt mai buni decât eram noi.
Cine a aprobat alocarea neautorizată de fonduri
pentru tipărirea în masă a unui document obtuz,
ambiguu
şi poetic (într-un sens negativ)?
Eu sunt trezorierul,
teoretic.
Cine are nevoie de anexe?
- E cea mai bună din toată broşura. - E secţiunea mea preferată.
Dna Krementz a sugerat anexa.
Dna Krementz a scris ăsta?
L-a finisat. Anumite pasaje.
De ce e implicată?
Ar trebui să păstreze neutralitatea jurnalistică.
Aşa ceva nu există.
Neutralitatea jurnalistică e un concept discreditat.
Nu v-am numit pe tine sau pe dna Krementz purtători de cuvânt.
Treaba ta e să joci şah.
Ţi-l dedicasem.
O să păstrez asta ca suvenir, dar restul:
«Nu sunt de acord cu nimic din ce spuneţi.»
Să ţin minte: "Eşti oaspete la această manifestation.
"Nu e lupta mea. Nu te băga, Lucinda. Ţine-ţi gura!"
Trebuie să spun ceva.
Eşti foarte inteligentă, Juliette.
Dacă laşi pudriera o clipă
şi gândeşti independent o clipă,
s-ar putea să-ţi dai seama că suntem în aceeaşi oală.
Chiar şi cu jandarmii.
Nu sunt copil, dnă Krementz. Gândesc mereu independent.
Ca noi toţi.
- N-aş spune asta. - Unii da, alţii nu.
E rândul nostru.
Credeţi că nu m-am informat cum trebuie?
Că n-am luat chestiunile importante în serios?
Vă asigur că nu e aşa.
Am fost nepoliticoasă.
Îmi retrag remarca.
Cum doriţi.
Iertare!
Foarte bine.
Îmi pare rău.
Am înţeles.
Mulţumesc.
Eşti sigură?
Bineînţeles.
În ce privinţă?
Că nu eşti copil.
Foarte sigură.
Atunci, învaţă să accepţi scuze. E important.
(Bătrâna americancă luptă cu adolescenta revoluţionară franţuzoaică.)
Important pentru cine?
Pentru adulţi.
E rândul nostru. Primarul aşteaptă.
Nu mă deranjează că vă culcaţi cu el.
Toţi avem libertatea asta.
(E un drept fundamental pentru care luptăm.)
Dar altceva mă supără:
Cred că sunteţi îndrăgostită de Zeffirelli!
E ceva deplasat sau, cel puţin,
vulgar!
Sunteţi fată bătrână!
Te rog să-mi laşi demnitatea intactă.
Nu e fată bătrână. Nu e îndrăgostită de mine.
E prietena noastră. Sunt prietenul ei.
E derutată. Vrea să ne ajute.
E furioasă. Scrie foarte bine.
Viaţa e solitară, nu?
Uneori.
Aşa e. Ar trebui să păstrez neutralitatea jurnalistică...
dacă există.
Vă rog să mă iertaţi, dnă Krementz.
N-au răspuns încă.
Gloanţe de cauciuc şi gaze lacrimogene.
Timpul a expirat!
Şah-mat tehnic!
Sunt doar artificii.
E cea mai bună.
Nu vă mai ciondăniţi. Duceţi-vă şi faceţi dragoste.
Sunt virgină.
Şi eu. Am făcut sex doar cu dna Krementz.
Bănuiam eu.
15 martie.
Am găsit pe forzaţul carnetului meu un paragraf scris în grabă.
Nu ştiu când a apucat Zeffirelli să-l scrie.
Târziu în noaptea aia, când dormeam?
Poetic, nu neapărat într-un sens negativ. Suna aşa...
Post-scriptum la peritonită.
O cometă invincibilă goneşte pe traiectoria arcuită
către marginile galaxiei, în spaţiul şi timpul cosmic.
Care era cauza noastră?
Două amintiri îmi vin în gând.
Tu. Mirosul de şampon de drogherie,
de scrumul ţigărilor vechi, de pâine arsă.
Ea. Parfum de benzină ieftină,
respiraţie de cafea cu prea mult zahăr, cremă de faţă cu unt de cacao.
Unde-şi petrece verile?
Se spune că mirosurile nu le uiţi.
Aşa funcţionează creierul.
N-am citit niciodată cărţile mamei.
Cică tata ar fi fost remarcabil în ultimul război.
Cei mai buni părinţi din câţi cunosc.
Căminul fetelor.
E prima oară când intru, dar l-am mai vandalizat la mitinguri.
Eu am spus: "Nu-mi critica manifestul." Ea a spus...
«Dezbracă-te.»
Mă ruşinez pentru noii mei muşchi.
Ochii ei mari şi stupizi m-au privit făcând pipi.
După o mie de săruturi,
o să-şi amintească gustul sculei mele pe vârful limbii?
Iertare, dnă Krementz. Ştiu că dispreţuiţi limbajul vulgar.
O frază suplimentară în josul paginii,
indescifrabilă din cauza scrisului urât.
"Revizuirea unui manifest. Pagina patru, asterisc unu.
"Promovarea..."
Vin imediat.
Zeffirelli!
Nu e o cometă invincibilă, gonind pe traiectoria arcuită
către marginile galaxiei, în spaţiul şi timpul cosmic.
E doar un băiat care o să moară tânăr.
O să se înece pe planeta asta,
în curentul constant al râului adânc, murdar şi magnific
care curge zi şi noapte prin venele şi arterele oraşului străvechi.
Părinţii lui o să primească un telefon în miez de noapte,
o să se îmbrace rapid, mecanic, o să se ţină de mână în taxiul mut,
ducându-se să identifice cadavrul rece al fiului lor.
Imaginea lui, produsă în masă şi ambalată,
o să se vândă ca guma de mestecat celor dornici de eroi
care speră să se vadă aşa.
Narcisismul emoţionant al tinerilor.
Talentat jucător de şah şi activist în mişcarea tineretului moare
Un student cade şi se îneacă TURNUL SE PRĂBUŞEŞTE ÎN RÂUL BLASÉ
30 martie.
Vizavi, o metaforă evidentă.
Clopoţelul sună, elevii dau fuga cuminţi la ore.
Un leagăn scârţâie în curtea pustie a şcolii.
Intră!
SECŢIUNEA GUSTURI ŞI MIROSURI (PAGINILE 55-74)
POVESTEA NR. 3
«Salonul privat al comisarului de poliţie»
PORTRETUL UNUI BUCĂTAR EXTRAORDINAR
Cineva mi-a spus că ai memorie fotografică.
- E adevărat? - E fals.
Am memorie tipografică.
Îmi amintesc cu precizie şi în amănunt cuvântul scris.
În alte domenii, capacitatea mea de memorare se bazează pe impresii.
Apropiaţii mă ştiu drept un om uituc.
Dar îţi aminteşti fiecare cuvânt pe care l-ai scris.
Romanele, eseurile, poeziile, piesele...
Bileţele de dragoste neîmpărtăşite. Din păcate, da.
Pot să te testez?
Dacă insişti.
Dacă nu cumva îi plictisim pe telespectatori
sau pe stimatul reprezentant al pastei de dinţi Gemini?
Preferata mea e cea cu bucătarul,
în care răpitorii sunt otrăviţi.
"Ucenicii culinari visează în arome?
"Aceasta a fost prima dintre întrebările pe care un reporter al acestei reviste
"le-a pregătit cu atenţie înaintea discuţiei
"cu lt. Nescaffier,
"bucătar-şef la Secţia Districtuală de pe peninsula
"numită Rognure d'Ongle.
"Întrebările nu şi-au găsit răspunsul
"de-a lungul acelei seri agitate."
Să continui?
Te rog!
Sediul poliţiei din Ennui 20:55
Sosisem insuficient de devreme.
Deşi camerele de la penultimul etaj
al marelui edificiu erau ipotetic prezentate pe o hartă
aflată pe spatele unui carte de dégustation...
INVITAŢIE la cină cu comisarul
...acestui reporter îi era aproape imposibil să se descurce.
Probleme cu cartografia.
Blestemul homosexualului.
Monsieur Nescaffier şi-a clădit numele şi reputaţia.
Are admiratori fanatici printre bucătari, poliţişti şi capitaines,
ca să nu mai zic de turnători, ciripitori şi informatori,
drept un exemplu extraordinar al stilului de gătit
numit Gastronomie Gendarmique.
"Bucătăria de poliţie" a început cu picnicuri la filaje şi gustări în dubă,
dar a evoluat în ceva mai rafinat,
foarte hrănitor şi, dacă e executat cum se cuvine,
fantastic de aromat.
Elementele de bază...
uşor de transportat, bogată în proteine,
consumată doar cu mâna neîndemânatică,
cealaltă fiind rezervată pentru arme de foc şi acte.
Majoritatea felurilor sunt servite în porţii mici. Nimic crocant.
Mâncare silenţioasă.
Sosurile sunt deshidratate şi făcute pulbere, ca să nu se scurgă
şi să contamineze locul infracţiunii.
Clienţii trebuie să vină cu propriile fourchettes de poche,
deseori gravate cu mottouri secrete
şi expresii deocheate din secţiile respective.
POIATA Nr. 1
Cum ai de gând să mă ucizi?
Cred că e vorba
de o confuzie.
Eşti în poiată de multă vreme?
Scuze.
ROEBUCK WRIGHT A FOST AICI
Monsieur Nescaffier, chiar şi în perioada uceniciei
într-un departament provincial de pompieri,
visa la un post important,
iar cea mai înaltă poziţie din métier e aceea
de Chef Cuisinier în salonul privat al
Commissaire de la Police Municipale.
Scuze pentru întârziere.
Nicio problemă!
Dle Wright, v-o prezint pe mama,
Louise de la Villatte. Puteţi să-i spuneţi Maman.
Noi aşa îi spunem.
Cel mai vechi prieten al meu, Chou-fleur.
Când l-am cunoscut, era un elev efeminat
cu bucle şi toţi dinţii în gură.
Acum arată ca un cadavru.
În colţ e poliţistul Maupassant.
El ne va servi.
Cocktailuri.
Cel în halat de criminalist e fiul meu, Gigi.
Ce furi din dosarele mele personale?
Cazuri neelucidate.
Salută-l pe dl Wright.
Bună seara, dle Wright!
Salut, Gigi!
Numele complet, Isadore Sharif de la Villatte.
Comisarul şi unicul său fiu,
un văduv şi un orfan, au părăsit colonia unde s-a născut băiatul,
uniţi de suferinţa comună.
Gigi avea şase ani.
Învăţa la secţie şi în maşina de poliţie.
A fost educat de criminalişti, în tradiţia forţelor de ordine.
Primele lui desene erau portrete-robot bazate pe declaraţiile martorilor.
Primele sale cuvinte au fost în codul Morse.
Era minunat de evident.
T A T A
Era educat pentru a-l înlocui pe comisar.
Da, v-am citit articolele. În revistă.
Ai fost mulţumit de ele?
Sigur că da.
Un jurnalist bun.
Bănuiesc că îl cunoaşteţi deja pe acest geniu.
Măcar după reputaţie.
Lt. Nescaffier.
Bineînţeles.
Băutura, un aperitiv lăptos violet,
grozav de parfumat, cu gust de medicament, uşor anesteziant,
răcit până a devenit vâscos într-o versiune miniaturală
a unui termos pe care-l vezi de obicei în tabere şi şcoli,
a făcut o vrajă
care, în următoarele 60 de secunde,
avea să fie frântă.
În trei linii temporale suprapuse
au avut loc următoarele evenimente.
Unu.
Monsieur Nescaffier şi-a început ritualul misterios.
Nu pot să înţeleg sau să descriu ce se întâmplă într-o bucătărie.
M-am mulţumit mereu cu rodul
talentelor artistului fără să aflu secretele dălţii
sau ale vopselei.
Doi.
Poliţistul Maupassant,
răspunzând unui semnal luminos,
i-a adus un telefon superiorului său.
Spune!
Aşa cum ştiţi deja, v-am răpit fiul
şi l-am dus într-un loc secret, pe care nu-l veţi descoperi.
Eliberaţi-l sau executaţi-l pe Abac,
iar băieţelul o să vă fie înapoiat.
Dacă nu faceţi asta până în zori, fiul dv. o să sufere o moarte violentă.
Trei.
Luminatorul camerei improvizate a copilului,
care ocupa întreg podul, se deschise.
Fuga şi urmărirea cu maşini a fost descrisă elocvent,
deşi poate un pic exagerat, în benzile desenate
publicate săptămâna următoare.
Cu trei zile în urmă
Deşi războiul infam al bandelor din Ennui,
"Valul infracţional al iernii", eradicase mulţi vagabonzi şi huligani,
răpusese
şi tulburător de mulţi cetăţeni nevinovaţi.
Din cauza arestării surprinzătoare a contabilului infractorilor
Albert "Abacul", aflat în posesia unei valize cu state de plată
pentru toate cele trei grupări criminale,
comunitatea cinstită avea noi speranţe pentru o rezolvare
accelerată a crizei.
Dar noile evenimente tulburaseră apele
printre membrii lumii interlope.
Eu nu îl recunoscusem pe Abac,
dar cunoşteam poiata.
N-am scris asta în articol.
Dacă mă refer la dl Howitzer, ştii cine e?
Sigur. Arthur Howitzer Jr.
Fondator şi redactor-şef la Cronica Franceză.
Era prima mea săptămână în Ennui când am avut ghinionul
să fiu arestat într-un bar
de la marginea Cartierului Somnului,
împreună cu noii mei tovarăşi.
Care era acuzaţia?
Iubire.
Oamenii se pot simţi ameninţaţi
de furie, ură, orgoliu,
dar, dacă nu iubeşti cum trebuie,
eşti în mare primejdie.
În cazul ăsta, am stat într-o celulă-poiată timp de şase zile.
Nu m-a salvat nimeni, nu m-a certat nimeni.
Şi singurul număr de telefon local pe care l-a reţinut memoria tipografică era
Districtul Tipografiilor 9-2211.
Îmi pare rău că nu putem publica creaţiile respective,
dar aş fi încântat să primesc alte texte pe viitor.
Sau, dacă ajungeţi în Ennui...
Nu-l întâlnisem niciodată.
Ştiam cum să dau de el doar pentru că îmi căutasem de lucru.
CERERE DE ANGAJARE
Să vedem...
Ziarul liceului, clubul de poezie, societatea teatrală.
Ai compus imnul şcolii. Versuri şi muzică.
Ajutor de documentarist, reporter începător, asistent de redactor.
Incendii şi crime.
Eu aşa am început.
Tata deţinea ziarul, desigur.
Un pic de sport, de infracţiuni, de politică.
De două ori nominalizat pentru Cel Mai Bun Eseu.
În Sud, în Midwest, pe Coasta de Est.
E o ţară întinsă.
N-am mai fost acolo de 20 de ani.
Nu acum. Conduc un interviu de angajare.
Mostrele tale sunt bune. Le-am recitit în taxi.
Ai scris cronici de carte?
Niciodată.
O să mai dureze câteva ore până îţi fac actele.
Citeşte asta. Vreau 300 de cuvinte.
ATENŢIE DEDESUBT! O ZBENGUIALĂ NOCTURNĂ de J. CEDRIC KRINGLE
Îţi dau 500 de franci, minus 250 pentru cauţiune,
dar ajustez suma la costurile de trai.
Adu-mi mâine-dimineaţă prima variantă
şi, oricum ar suna, dle Wright,
fă să pară că aşa ai scris-o intenţionat.
Mulţumesc.
Nu plânge.
A devenit cunoscută drept "Noaptea celor o mie de gloanţe".
Citez iar.
Cum de comisarul şi echipa sa de experţi şi analişti
au reuşit să găsească atât de repede bârlogul răpitorilor...
Ei bine...
Nu ştiu.
Probabil că e secretul meseriei.
O să repet întrebarea.
Dar au reuşit.
Cine erau?
S-a aflat ulterior.
Nişte bandiţi şi asasini aduşi din străinătate de capii
grupărilor din Ennui şi de reţeaua lor de intermediari.
Şoferul Joe Lefèvre, cândva un instrumentist aproape promiţător.
Stetson, Spinster şi Hieronymus Von Altman,
genii criminale olandeze.
Marconi Brutelli, anarhistul mediteranean.
Doi huligani, veri îndepărtaţi.
Trei dansatoare drogate.
Şi un prizonier micuţ, descurcăreţ,
hotărât să se elibereze şi să scadă cheltuielile publice.
Ce-i gălăgia asta?
Bule de aer din ţevile caloriferului. Sunt sub presiune.
Pare să fie codul Morse.
Poate că seamănă un pic.
Eu sunt Gigi. Pe tine cum te cheamă?
Nu-ţi spun. Comitem o infracţiune.
Nu eşti infractoare. Eşti doar o dansatoare derutată.
- Ha! - Ha şi ţie.
Gura!
Ce culoare au ochii tăi?
Albaştri?
Bună!
Cântă-mi un cântec de leagăn.
Mi-e frică.
Ai adormit?
Comisarul îl adora pe Gigi cu toată inima lui voluminoasă.
Dar mintea lui, acea maşinărie excepţională de depistare
şi anchetare a activităţilor criminale,
zbârnâia de la cină.
Maman, mi-e foame.
Şi avea o nevoie acută de calorii.
Nescaffier, revenit pe teren pentru prima oară după şase ani,
era pregătit să uimească.
Schimbarea a avut loc instantaneu.
Nescaffier.
Tocmai când cele mai slabe arome din bucătăria marelui expert
pătrundeau în nările comisarului,
începu să îşi imagineze şi să formuleze un plan de atac multiplu.
Pentru început...
Ouăle umplute ale canarului secţiei,
servite în crustă de bezea făcută din ele.
O unitate de comando să blocheze accesul la sud şi vest.
Apoi...
Un detaşament de gherilă, la est şi la nord.
Rinichi.
Fierţi cu prune din pomul de pe acoperiş al primarului.
Săpaţi tunele cu circumferinţa de 75 mm în pereţii
clădirilor alăturate.
Apoi...
sfere din carne tocată de miel în aluat.
Pe acoperiş: lunetişti amatori din clubul de vânătoare.
Supă de stridii Blasé.
În puţul liftului: alpinişti amatori din societatea districtuală.
O magnifică mâncare din porumbeii din parc.
În sfârşit...
Treziţi-l şi pe Goliat.
...budincă de tutun cu cremă cvadruplă.
Să fie încălzit, pentru orice eventualitate.
Pot să intervin cu o întrebare?
Te rog!
- Iertare! - Dar o să îndoi pagina. În mintea mea.
Scuze.
Ai scris despre negrul american, despre intelectualul francez,
- ...despre romanticul sudist... - Şi despre rasist.
Despre rasist.
Scriptură, mitologie, folclor, infracţiuni reale sau închipuite,
poveşti cu fantome, picaresc, bildungsroman.
Dar, în primul rând, de-a lungul anilor,
ai scris despre mâncare.
De ce?
Cine? Ce? Unde? Când? Cum? Întrebări valide,
dar am învăţat ca începător ca, în niciun caz,
dacă am puterea să rezist impulsului,
să nu întreb un om de ce.
Produce încordare.
- Iertare, dar insist... - Tortură.
...dacă accepţi.
Autocontemplarea e un viciu doar pentru intimitate.
Ei bine...
o să-ţi răspund pentru că sunt extenuat,
dar nu ştiu ce o să spun.
Există o anumită frumuseţe tristă,
cunoscută de străinul singuratic care străbate străzile oraşului
adoptiv, de preferinţă, la lumina lunii. În cazul meu, Ennui, Franţa.
Deseori...
Deseori n-am împărţit descoperirile zilei cu...
nimeni.
Dar întotdeauna, de-a lungul străzilor sau bulevardelor,
era o masă pregătită pentru mine.
Un bucătar, un chelner, o sticlă, un pahar, un foc.
Am ales viaţa asta.
Festinul solitar mi-a fost ca un tovarăş,
alinare şi sprijin.
Mai ţii minte unde ai îndoit pagina?
Sigur, prostuţule. "Între timp."
"Între timp, vizavi..."
Atenţie:
bârlogul suspecţilor e la ultimul etaj, în partea inferioară a pieţei,
poliţiştii sunt la locurile lor...
Nu mai trageţi!
Într-o pauză de luptă, un portar bătrân,
veteran a două războaie, a traversat şontâc
pentru a duce un mesaj enigmatic.
TRIMITE BUCĂTARUL
După o oră
Mă adresez şefului răpitorilor de la ultimul etaj.
Aveţi o bucătărie funcţională în bârlog?
Fiul meu are nevoie de o gustare.
Dă-ne voie să-l trimitem pe bucătarul secţiei
cu provizii.
O să pregătească o cină suficient de mare
pentru tine şi pentru complicii tăi.
Am mâncat deja.
E vreo slugă
sau e chiar Nescaffier?
Plăcintă cu mierlă.
Obligat să guste toate alimentele,
bucătarul a înghiţit otrava mortală.
Pentru băieţel.
Staţi!
Scrie-mi reţeta.
După cină
Ajutor...
Dar Nescaffier a supravieţuit,
datorită rezistenţei extreme
întărite an de an de cele mai tari farfurii,
tigăi şi oale de sosuri
care ajungeau în stomacul său supraomenesc.
Ştia, desigur,
că Gigi dispreţuia cu o pasiune profundă
ridichea în toate formele ei,
aşa că nu se atinsese de niciuna
şi nici măcar nu îi rostise numele în tânăra sa existenţă.
Dar întâmplarea face
că şi şoferul ura ridichile.
Treci la volan!
Poate că cel mai şocant fenomen remarcat
de-a lungul acelei cine prelungite a fost acesta...
O ironie delicioasă. Monsieur Albert,
contabilul infractorilor şi motivul acestei dispute spectaculoase
fusese uitat în poiată de la cina de joi până la micul dejun de luni,
fiind gata să moară de foame în celulă.
Tocmai convalescentul Monsieur Nescaffier
a avut prezenţa de spirit să-i gătească
o omelette à la policière, pe care a livrat-o caldă,
învelită într-un mandat de percheziţie de ieri.
Abacul a mâncat bine în acea dimineaţă.
Un mesaj de la pasta de dinţi Gemini.
Trebuia să fie un articol despre un mare bucătar.
Parţial, este.
Pentru secţiunea Gusturi şi Mirosuri...
Înţeleg. Sarcina era limpede.
Poate că nu înţelegi
că s-a tras în mine şi am fost atacat cu grenade.
Am cerut doar să mănânc şi am mâncat, după cum am descris în amănunt.
Nescaffier are o singură replică.
Am tăiat ceva ce mi-a spus. M-a întristat prea mult.
Pot să pun paragraful înapoi.
Ce a zis?
Martin...
Guillaume Martin.
Aveau o aromă.
Poftim?
Sărurile toxice din ridichi
aveau o aromă.
Îmi era complet necunoscută.
Ca un pământ amar, mucegăit,
piperat, picant,
uleios.
N-am mai simţit aşa ceva în viaţa mea.
Nu era un gust foarte plăcut,
era extrem de otrăvitor,
dar era o aromă nouă.
E ceva rar la vârsta mea.
Îţi admir curajul, locotenente.
Nu sunt curajos.
Doar că nu...
aveam chef să...
îi dezamăgesc pe toţi.
Sunt străin.
Oraşul e plin de străini.
Şi eu sunt unul.
Căutăm ceva ce lipseşte.
Ne lipseşte ceva lăsat în urmă.
Poate cu ceva noroc
o să găsim ce ne-a scăpat
în locurile numite cândva "acasă".
Asta e partea cea mai frumoasă.
E motivul pentru care scrii articolul.
Te contrazic.
În fine, nu-l scoate.
SECŢIUNEA DECESE (PAGINA 75)
NOTĂ DE FINAL
Suntem toţi aici?
Aţi aflat. A suferit un infarct.
Nu plânge.
Vine cineva să-l ia?
La morgă e grevă.
Cine era cu el?
Era singur.
Citea telegrame aniversare.
Nu aprinde lumânările. A murit.
Eu vreau o felie.
Şi eu.
Trebuie să scriem ceva. Cine vrea s-o facă?
Avem un dosar.
Eu fac desenul.
El e.
Să-l scriem împreună.
Ce anume?
Necrologul.
Arthur Howitzer Jr. Născut în nordul Kansasului,
la 15 km de centrul geografic al Statelor Unite.
A rămas orfan de mamă la cinci ani.
Fiul unui editor de ziare, fondatorul acestei reviste.
Cronica Franceză, fostă Picnic.
Un supliment duminical cu puţini cititori al lui Liberty, Kansas Evening Sun.
A început ca o vacanţă.
E adevărat?
Oarecum.
Şi acum ce se întâmplă?
CRONICA FRANCEZĂ DIN LIBERTY, KANSAS EVENING SUN le e dedicat lui:
CRONICA FRANCEZĂ DIN LIBERTY, KANSAS EVENING SUN
Traducerea şi adaptarea Robert Ciubotaru