Діалоги японською – блакитні. Діалоги корейською – жовті.
(япон.)Готовий?
Ходімо.
Я сам, але тримайся поряд.
Поспіши! Бо не буде місця в поїзді.
Цсс. То вони.
Давай!
Не дай їм утекти!
Бах!
Я цілився прямо в серце і влучив з першого разу!
- Так, я бачив! - Брешеш! Ми перші вас розстріляли!
І тепер моя черга гратися в протигазі.
Дай сюди!
Знов той чоловік.
Це мій будинок.
Мамо.
Я йду додому.
А ви зі мною.
Тіло його тата... Їм же його повернуть?
Залежить, що від того тіла лишилося.
Але, Мозасу, пам'ятай слова пастора Ху.
За нами наглядає Бог.
Ти ж у це віриш?
Гляньте, хто тут.
Бандоооо...
(корейською) Мозасу.
Іди сюди. Поможи з пранням.
Тьотю, чому ти завжди просиш тільки мене?
І ніколи Ноя!
Бо ти тільки граєшся.
Бігом!
«Ми повинні очищати нашу мову
від слідів американського імперіалізму.
Те, що колись ми звали "беруто" тепер стало "паском".
Ось чим повинні займатися наші науковці.
Тьотю!
Ви в порядку?
Ти... Ти мене розумієш?
Це ти, Ною?
- Ной... - Ти мене кликав?
Ною.
Що тут таке? Хто це?
Думаю...
Думаю... що це він.
Ісак?
Кенхі, я повернувся.
Я...
Я вдома.
Я повернувся.
ЗА КНИЖКОЮ МІН ДЖИН ЛІ
ПАТІНКО
ТОКІО
«Хеннесі». Чистий.
З краплею води.
Чому ти тут?
Прийшов благати милості.
Скажіть: як усе виправити?
Знаєш, ми з тобою дуже схожі.
І твій, і мій батько
досягли значного фінансового успіху.
Як і ти, стикаючись зі спротивом,
я чіплявся ще міцніше й працював активніше, брудніше.
Я мусив довести світові,
що я не якась там посередність.
А тепер...
Підприємець року Японії.
Отримую нагороду від людей, які колись пробували мене знищити.
З дня нашого знайомства
я знав, що ти станеш на моєму шляху.
Твій провал – це моя відповідальність.
Тому милосердя не буде.
Бо я використовую тебе, щоб це місто засвоїло просту істину.
Зачепиш мене – і я тебе розчавлю.
Де він? Він там?
Сунджа.
Приготуйся.
Хто це?
Це я.
Сунджа.
Так, це я.
Як так можна? Ти всіх налякав.
Я молилася за тебе щодня й щоночі.
Тобі, мабуть, було так важко.
Порівняно з іншими нам ще пощастило.
Я дуже вдячна твоєму братові і його дружині.
Вони були до нас такі добрі.
Я чув, що брат поїхав десь далеко.
Я дуже хочу його побачити.
Не хочу, щоб ти мене таким бачила.
Як і хлопці.
Нащо цим перейматись?
Спершу тебе підлікуємо.
Так.
Я дуже втомився.
Поспи.
Не йди від мене.
Сунджа.
Я знайду лікаря.
Тобі скоро стане краще.
Його мусить оглянути лікар.
Де нам його знайти?
Як я розумію, всіх лікарів послали на фронт...
Якісь точно лишилися в лікарнях.
Потрібно когось знайти.
Сунджа!
Що як...
Що як уже пізно?
Може, лишайся біля нього?
Ти не знаєш, скільки у вас лишилося часу.
Кенхі, ти що, забула?
Він уже перемагав смерть.
Якщо знайти лікаря, він знову її подолає.
Я точно знаю.
Знову ти! Чого прийшов?
Знаєш, котра година?
- Галмоні. - Геть!
Мені більше нікуди йти.
Ні до кого звернутись.
Галмоні.
ГЕТЬ!
Спершу хочу вам щось розповісти.
Ваш будинок такий
через мене.
Ти...
Коли я порадив вам не підписувати угоду, мене звільнили з «Шиффлі».
Тому мою візу скасували.
І тепер я застряг тут.
Крім того, Абе-сан робить...
Годі. Що з моїм будинком?
Я з деким домовився.
Він використав свої зв'язки, щоб вас звідси вигнати.
Ми збиралися придбати ділянку,
а тоді продати її Абе-сану й «Шиффлі».
Щоб вижити, мені потрібні були гроші.
- Я був у відчаї... - Оце твоє виправдання?
Хіба світ не так влаштований?
Ми всі обертаємося одне проти одного заради виживання,
не усвідомлюючи, що йдемо в них на повідці.
Цього вони й хочуть.
Щоб ми благали милосердя.
Нарешті.
Ти все зрозумів.
Це я. Ной.
Ною, приведи паламаря Ху...
Він тепер наш пастор.
Пастор?
Так. Пастор Ю помер кілька років тому.
Ясно.
Іди.
Приведи мені пастора Ху.
Швидко. Приведеш?
Так.
Ною, збігай на телеграф.
Треба послати телеграму дядькові.
Тьотю, батько попросив привести до нього пастора Ху.
Зрозуміла.
Мабуть, хоче помолитися.
- Тоді йди. - Добре.
А що я? Можу послати телеграму.
Ти розумієш, як це важливо?
Я зумію.
Зроблю все, щоб дядько отримав звістку.
Даруйте, мені треба послати телеграму дядькові в Наґасакі.
Це дуже важливо.
Можеш її прочитати?
Двадцять один знак.
Вісімдесят сен.
Перевір, чи все записано правильно.
ІСАК ВЕРНУВСЯ.
ВІН УМИРАЄ.
Пасторе! Він вернувся!
Ною.
Минуло стільки років і батько нарешті вдома.
Але він дуже хворий.
Прошу, допоможіть йому. Ви ж можете.
Дасте нам поговорити?
Батько нарешті вдома.
Прошу, йдіть зі мною.
Помоліться за нього.
Попросіть Бога, щоб одужав.
Моїх молитов недостатньо.
До ваших він прислухається.
Ною, все не так просто.
А мало б бути!
Я ж добре поводився,
правда?
Я дуже старався поводитися добре.
Господь не може відвернутися.
Тільки не знову.
Я візьму речі.
Йому потрібен лікар.
Тому я прийшла.
Найголовніше, щоб ти з хлопцями покинула місто.
Ти навіть не спитав для кого.
Ти знав.
Скажи.
Ти міг витягти його звідти раніше?
Я зміг витягти його тепер,
бо пообіцяв працівнику тюрми
безперешкодний виїзд з міста для нього з рідними.
Усі хапаються за шанс виїхати.
Усі, крім тебе.
Мабуть, ти у відчаї,
якщо прийшла до мене.
Так.
Пропоную так.
Я знайду лікаря.
Найкращого з тих, що лишились.
В обмін на це
ти з хлопцями поїдеш зі мною.
З ним чи без нього.
Пообіцяй.
Легко забути, які то були важкі роки.
Глянь, що тепер.
Коли я купувала цю ділянку після війни,
їх фактично роздавали.
Що?
Я не жартую.
Як би інакше я її придбала?
Цікаво чому.
Про цю землю завжди ходили дивні чутки.
Які чутки?
Така моя доля – постійно когось годувати.
У нього бездонний шлунок.
Галмоні, зачекайте. Які чутки?
Хто пам'ятає такі подробиці?
Щось про військову академію, яка колись була тут.
Якось сюди приїхали вантажівки.
А в них гори трупів.
Нащо комусь привозити трупи у військову академію?
Хтозна.
То було під час війни, тому ніхто нічого не питав.
Ото й усе? На цьому чутки завершувались?
Їж повільно, бо тебе знову знудить.
- Галмоні. - Що?
Маєш іще запитання?
Я ж сказала!
То було давно.
Тривожити мертвих... Навіщо це?
А ті останки можуть і досі бути тут?
Галмоні.
Я мусила забути.
Розумієш?
Я так старалася забути.
Інакше як би я тут жила?
Але ці кістки можуть щось нам дати.
Про що ти?
Невже не розумієте?
Це допоможе нам протистояти.
Ми зробимо так, щоб нам дали спокій.
Бачиш! Коли він був малий, як я,
то побив рекорд, віджимаючись у власному домі.
Мабуть, тепер він розбагатів.
А для тебе так важливо бути багатим?
Авжеж! Якби ми були багаті, то я привів би тобі найкращих лікарів
і купив би нам більший будинок.
А якби лишилися гроші,
тітка купила б цукру на чорному ринку й зробила нам цукерок.
Краще?
Я також ріс у великому будинку
з багатьма кімнатами.
Та в більшість з них нас не пускали.
Я б усе одно прокрався.
Не сумніваюсь.
Але веду до того, що не скучаю за тим великим будинком.
Лише за людьми, які в ньому жили.
Справді багаті, Мозасу...
ті, кого люблять.
Батьку, чому обов'язково треба обирати щось одне?
Я хочу і любові, і багатства.
Що сталося?
Знову відключення.
Тепер вони ледь чи не щоночі.
Я запалю лампу.
На.
Щоб тобі не було страшно.
Дякую, сину.
Вони тут!
Батьку.
Радий знову тебе бачити, брате.
Пасторе, ви прийшли.
Авжеж.
Нарешті побачити його вдома...
Лишіть мене з пастором наодинці.
Ходімо.
Ной може лишитись.
Батьку.
Мозасу, поможи мені з лампами.
Але, галмоні, якщо це правда,
компанія типу «Колтон» не торкнеться цієї землі.
Чому ти знову за своє?
Вислухайте мене.
Продавши ділянку Абе-сану,
ми поширимо чутки про останки...
Ми навіть не знаємо, чи вони тут є!
Це неважливо. Через такі чутки «Колтон» одразу втече.
Гарантую.
А без них Абе-сан залишиться з суттєвим боргом.
Невже ти думаєш використати померлих?
Я не відповідаю за минуле. Моєї вини в тому немає.
Годі!
Для чого було це все?
Стільки невтомної праці?
Це ж був ти.
Ти мене видав.
Пасторе.
Так. Твоя правда.
То був я.
Я давно підозрював, що ти мене недолюблюєш.
Чому?
Я не недолюблював.
Я тебе ненавидів.
Тобі так легко діставалася любов.
А от мене...
навіть рідні батьки покинули.
Пастор Ю прийняв мене,
коли інші хотіли просто викинути.
Він ростив мене як рідного, любив мене,
а тоді з'явився ти,
і та любов випарувалась.
Тому я й видав тебе їм.
Та задоволення, якого я очікував...
так і не прийшло.
Я гаряче молився за твоє звільнення.
Думаєш, я вернувся завдяки тобі?
Не сумніваюся, що рідні теж молились,
але запевняю, що мій голос звучав з ними в унісон.
І я пробував загладити вину
не лише перед Богом, а й перед твоєю сім'єю, перед Ноєм...
Усім серцем старався.
Я знаю, що мені нема виправдання.
Ти мене не простиш...
Я тебе прощаю.
Ти не можеш.
Ти не можеш простити. Ніколи!
Усі ці роки...
Через нього...
Повір мені, Ною.
Я знаю, що я в тебе забрав.
Геть! Не наближайся до нас!
- Ною! - Мені жаль, Ною.
Щиро жаль!
Пасторе, що сталось?
Ною.
Батьку.
Чому?
Розумію. Яке я маю право таке говорити?
Що я знаю про справжні страждання?
Лягати спати на порожній шлунок...
мені таке важко й уявити.
Моє життя було невимовно просте.
Розумію, чому ви мене зневажаєте.
Коли я бачу, як ви дивитеся на мене...
Як бабуся дивиться на мене...
Ви не можете не питати себе...
«Задля цього я стільки пережила?»
Ні?
Ви точно вважаєте, що все це було марно.
Вибачте, що прийшов посеред ночі.
Я більше не вернусь. Обіцяю.
Я не жалкую про те, як жила.
То було добре прожите життя.
Сини мої, зламане тіло зі зламаними кістками...
Це все, що я вам передаю.
Попри це, пам'ятайте.
Наша й пасторова доля...
у всіх нас спільна біда.
Ною,
милосердя – це не дар, і не сила.
Милосердя – це прийняття.
У виживання висока ціна.
Я стільки всього хочу вам обом сказати.
Та пам'ятайте одне.
Хай там що...
ви мої сини...
а я ваш батько.
Я вернулась!
І привела лікаря. Він нам допоможе.
Усе буде добре.
- Батьку! - Це недобре. Вийдіть з кімнати.
Лікар йому поможе.
Мозасу, Ною, ходімо.
Мамо!
Скажу відверто.
У легенях вашого чоловіка багато слизу.
Ми могли б очистити їх у лікарні,
але більше мене непокоїть,
що в нього сепсис.
Навряд чи йому...
лишилося багато часу.
Але ж точно можна щось вдіяти.
Благаю.
Питання грошей не стоїть.
Скажи йому.
Я заплачу скільки треба. Жодних проблем.
Я... дістану гроші.
У вашого чоловіка не більше
кількох годин.
Те, що з ним зробили...
Це жахливо.
Мені дуже жаль.
Прости.
Я не знав,
що ціна буде така.
Я не маю що прощати.
За весь час, поки тебе не було,
стільки людей приходило й розповідало про твою доброту.
Ти жертвував задля інших.
Ось чоловік, якого я зустріла 14 років тому,
і я й досі бачу його перед собою.
Світ змінився...
а ти – ні.
Я хочу побачити, як хлопці виростуть.
Сунджа...
Дружино моя, я хочу тебе пригорнути.
Я...
Я хочу жити.
Так сильно.
До смерті хочу жити.
Коли мене не стане...
ти мусиш когось собі знайти.
Не кажи так.
У тобі стільки любові.
Я знаю.
Мати любов свого чоловіка,
мати твою повагу...
це для мене все.
Та як ти житимеш далі?
За нас не переживай.
Обіцяю.
Наші діти...
житимуть добре.
Ной і Мозасу...
не пропадуть.
Такого, як ваш батько, більше не буде.
Ніколи цього не забувайте.
Ніколи.
Що тобі треба?
Угода готова.
Вона продасть Абе й «Колтон» за 1,4 мільярда єн.
Ми отримаємо 10%.
Але запевняю: готель там не збудують.
Бо ми потопимо цей проєкт.
І Абе-сан знатиме,
що з ним розправився саме я.
Це не навчання! Це справжній авіаналіт!
Усім в укриття!
- Бігом! - Швидко!
Що ви робите? Треба тікати!
Швидко! Бігом!
- Чекайте, мама... - Мамо!
Сунджа!
- Мій чоловік! - Бігом!
Я не покину чоловіка!
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська