Діалоги японською – блакитні. Діалоги корейською – жовті.
(корейською) Ною!
Сунджа, ми тут.
Он він!
Я його бачу!
Де ви були?
Треба негайно їхати.
Мій чоловік помер.
Сунджа, хто ці люди?
Це Ко Хансу, друг сім'ї.
Він знайшов для нас місце в селі.
Нам наказали йти в укриття.
Укриття вас не врятує.
Але мій чоловік не тут.
Ми не можемо поїхати без дозволу.
Поки будете його чекати, то загинете.
Американці бомбитимуть нещадно.
Ви мусите їхати.
Розумію, це несподівано, але їм можна довіряти.
Пан Ко нас захистить.
Заходь у дім. Бери найнеобхідніше.
- Бігом. - Ходімо.
Ною, візьми ще одну ковдру.
Що ви робите? Нема часу.
Я не можу просто все кинути.
Це сімейна спадщина. Ми з чоловіком...
Ви не розумієте ситуації?
Я не дурна!
Але ми берегли їх поколіннями.
Я їх тут не покину.
Відійдіть.
Збирайте речі. Я займуся цим.
Бігом.
Мозасу, де шапка?
Я вже її спакував.
Швидко сідайте.
Швиденько.
Цзиюнь...
У неї нікого нема.
Це неможливо. Не можна зупинятись.
Інакше ми не виберемось.
Вона з дітьми, мабуть, уже в укритті.
Ми ще зустрінемось.
(японською) Наповніть відра!
Усередину! Швидко! Закривайте!
Впустіть нас!
Змилуйтесь!
У мене хвора дочка!
Впустіть!
Ти прокинулась.
Ми приїхали.
Мозасу, обережно.
Сунджа, ми справді мусимо лишатися тут?
Серйозно?
Я доручив декому навести тут лад.
Вони принесуть усе необхідне.
Ковдри й так далі.
Але земляна долівка.
І нема кухні.
Коли ми зможемо вернутися додому?
Спершу має закінчитися війна.
Сумніваюся, що ваш дім вистояв.
Я попросив Кім Чанхо також лишитися з вами.
Не може бути й мови.
Це ж незнайомець.
Сунджа, Йосеб такого б не допустив. Нізащо.
Це правда.
Як нам жити з малознайомим чоловіком?
Не говори дурниць.
Це тобі що, місто?
Подумай про дітей.
Ти ж пам'ятаєш, що я росла в селі.
- Як і я. - З усією повагою,
вас постійно гляділи слуги.
А ти...
Ти не була в селі майже 14 років.
За такий час люди змінюються.
Ти не знаєш, на що здатні люди у відчаї.
Послухай.
Він лишається. Я йому довіряю.
У нас багато роботи.
Ною, поможи розвантажити машину.
Кенхі, знаю, ти не такого чекала...
Вислухай мене.
Мене не лякають злидні. Це не біда.
Як і важка праця.
Серйозно.
Але бачити це все...
Знати, що я не краща за тварину...
Ще і Йосеб так далеко...
Невже нема інших місць?
Нема.
Не для таких, як ми.
Я все зроблю, щоб тут вам було якнайзручніше.
Не треба.
Зрозумій мене правильно.
Я вдячна за все, що ти для нас зробив,
але більше від тебе нічого не треба.
Невже тобі так важко прийняти мою допомогу?
- Допомогти вам обом... - Мені страшно.
Не бійся. Він не дізнається.
Він розумний хлопчик.
- Відчуєш, що... - Він нічого не запідозрить.
Це за межами його уяви.
Це небезпечно.
Думаєш, я ризикуватиму рідним сином?
Як мені знати?
Ти говориш, ніби ми добре знайомі.
А це не так.
Неправда.
Чотирнадцять років.
Я вже не та дівчинка з бухти.
Тепер я...
Тепер я вдова.
Як моя мати.
Сунджа.
ЗА КНИЖКОЮ МІН ДЖИН ЛІ
ПАТІНКО
ЧЕРВЕНЬ 1945 РОКУ
Я спитаю бригадира, чи це правда.
Можеш не питати.
Просто глянь на них. Як вони розтовстіли.
Очевидно, їм дають більше, ніж нам.
Не зважай.
Як? Вони не замовкають.
Якби ж ти розповіла мені, що вони там говорять.
Нащо тобі це?
Вони сказали, що я товста?
Принаймні те слово я зрозуміла.
Ми працюємо однаково,
але вони поводяться, наче ми байдикуємо.
Ти ж не вперше таке чуєш.
Чому тебе це зачіпає?
Найбільше мене дратує та красива.
Глянь на неї!
Вважає себе кращою за нас.
Яке вона має право викаблучуватись?
Якби ви працювали руками так, як язиками,
то давно б уже закінчили.
Гляньте! Інші доробляють за вами.
Ти хто такий, щоб нам указувати?
Ми на таких, як ти, не працюємо!
Упевнені?
Що за балачки?
Вертайтеся до роботи.
Щось не так?
Тікай! Вибігай!
Вона тікає!
Поможи!
Хоче на волю!
Тікай! Не дай себе впіймати!
Бігом, тікай!
- Мозасу, вона тікає! - Не зупиняйся! Біжи!
Поможи!
- Поможи нам. - Тікай!
Пане Кім, хапайте!
Впіймали.
Нечесно. Двоє на одну.
Без твоєї допомоги.
Занесеш її назад?
Тут цікавіше, ніж у школі.
Скажи?
Надіюся, ми туди не вернемось.
Війна не триватиме вічно.
Невже ти справді хотів би провести життя так?
Бігати за курми й чистити послід?
Мені підходить.
А якби Ко Хансу нас сюди не вивіз?
Нам дуже пощастило.
Це нечесно з боку мами.
Чому вона не познайомила нас з Ко-саном раніше?
Уяви, скільки ми могли з'їсти цукерок.
Дуже шкода.
Даруйте.
Ви мене, мабуть, не пам'ятаєте.
Я був тут учора.
Пам'ятаю.
Я непокоївся.
Ваш онук,
як він почувається?
Не слід було йому такого казати.
Це на нього не схоже.
Я з вами не згоден.
Продавець поводився негідно.
Ваш онук вчинив відважно, захистивши вас.
Бачу, що вам некомфортно.
Я не хотів.
Даруйте.
Що хочеш, Соломоне?
Власниця хоче продати ділянку.
І тепер насправді.
Оце ти у відчаї.
Не дивно.
Чув про фонд, який ти пробував створити.
Жаль, що тобі не вдалось.
Абе. Він моя мішень.
Та ну тебе. Ти не змінився.
Змінився.
Грошей на моєму рахунку вистачить місяців на три,
тому перед тобою людина, якій нічого втрачати.
Нічого? Але потрібна допомога?
- Так. - Ясно.
Нащо це мені?
Бо ця твоя робота,
просиджування штанів за столом,
гра в рядового солдата,
не для того Тома Ендрюса, який очолював рейтинг
вісім років поспіль.
Однак тоді в тебе не було мішені на спині.
Соломоне, ти про що?
Про те, чому ти насправді тут, Том.
Чому тебе відіслали з Нью-Йорка.
Почув про мою грубу недбалість з активами клієнтів?
Не маю причин перед тобою виправдовуватись,
але то був один тип... один виродок, який хотів мені насолити.
Бо я посмів сказати, що не все, до чого він торкається, стає золотом.
І він почав проти мене війну
і перелопатив усі мої угоди до останньої.
Знаєш, що мене добило?
«Болдвін Юнайтед».
Хто ці вилупки? Байдуже.
Байдуже, Соломоне.
У формах були неточності.
Хоч їх заповнював не я.
Аж ніяк. То був якийсь гівняний аналітик – як ти.
Але фірма тобі пробачила.
Врешті-решт так.
І все одно відіслала.
Привіт, Токіо, моя в'язнице.
То що хочеш ти, Том?
Хочу бачити дітей частіше, ніж раз на рік.
Погоджуся й на те, щоб вони мене не ненавиділи.
Ні, насправді я хочу,
щоб моя колишня вихопила собі нового багатого чоловіка
і нарешті від мене відчепилась.
Це було б добре.
Не цього ти хочеш, Том.
Ти хочеш додому.
Хіба ні?
Що як у такий час через рік ти зможеш вернутися додому?
Піти з цієї фірми,
заснувати власний зручний фонд і взятися за нову справу,
щоб показати світові: Том Ендрюс не втратив хватку.
Я серйозно. Це реально.
Безперечно, є й умови.
Мамо! Я знав, що він приїде!
Мозасу!
Зачекай!
Пане Ко!
Мамо, дивись!
Я не усвідомлювала, як скучила за музикою.
Сунджа, послухай.
Це дрібниця, але радий, що вам подобається.
Що ще ви нам привезли?
- Мозасу! - Отам.
Ого!
Ною, дивись. Я казав, що він привезе.
Мої улюблені.
Ною, а це тобі.
Прочитай їх, будь ласка. Дуже уважно.
Мені їх вам перекласти?
Я можу їх прочитати. Мені цікаво, чи зможеш ти.
Я говорю не про мову,
а про те, що написано, а що – ні.
Іншими словами, ти мусиш навчитися читати між рядків.
Тут стільки всього.
Що це?
Тільки обережно.
Колись запускав змія?
Ні разу в житті.
Поглянемо, як ви це зумієте?
Так!
- Ходімо. - До річки.
Ідеально!
Ходімо!
Що ти робиш?
Сунджа, кожен хлопчик має вміти запускати повітряного змія.
Хлопці.
Раджу бути обережною.
Чув, що тип, якому належав цей кабінет, погано закінчив.
Думаєш, це через кабінет він провалився?
Не знаю.
Але чув, що він...
був дуже різкий.
І самовпевнений.
Чула, що він вважав себе американцем.
Може, в цьому й причина.
Ти щось хотів?
Поділитися з Томом хорошою новиною.
Власниця погодилася на продаж.
Підозрюю, ти приклав до цього руку.
Так.
- І що за це отримаєш? - П'ять відсотків.
Ясно.
Поздоровляю.
Дякую.
Щось іще?
Лише хочу сказати...
що ти мала б керувати цією фірмою.
Ти працюєш більше за інших.
І ти розумніша.
Від усвідомлення можна просто здуріти.
Бо такому не бувати,
і ми обоє це знаємо.
Попри всі твої заслуги.
Співчуваю.
Я вболіваю за тебе.
Кажу щиро.
Хвилинку.
Хочеш повечеряти?
Запрошуєш на побачення?
Так роблять американці?
Пробують усе визначити?
Ні. Питаю, чи треба мені спершу сходити в душ.
Сходи в душ.
Тільки одна умова.
Яка?
Місце оберу я.
Це вам.
Оце вони сьогодні наминають.
Можна подумати, що тиждень не їли.
А це не так. Бо я лише вчора їх годував.
Ви приходите сюди щодня?
Крім вихідних.
У вихідні тут багато дітей.
Ви не любите дітей?
Я люблю дітей.
Хоч і не всіх.
Але вони дітей бояться.
Візьміть.
Отой мені не подобається.
Він краде всю їжу.
Чому ви вирішили, що це «він»?
Це «вона».
Справді?
Обережно з отим.
Коли він починає їсти, то не може зупинитися.
Гірше, ніж свині в Ікайно.
Ви там виросли?
Ні.
Я народилася в Йондоні.
У Йондоні? Де це?
Не тут.
Маю багато роботи.
Я піду.
Мій онук.
Хороший хлопчик.
Але зараз йому важко.
Мабуть, складні часи.
Непрості.
Я надіялася, що в нього все буде інакше.
У його віці
я стояла в чергах за пайками і слухала тренувальні повітряні тривоги.
Ми вважали, що американці нас виріжуть.
Ви ж не вините його в тому,
що він не живе в божевільному світі?
Хіба ж це не значить, що йому має бути простіше?
Ні.
У всі часи життя непросте.
Якщо ми не боги.
Пора вже вам летіти!
Вище!
Летить!
Швидше!
Давай іще вище.
Не зупиняйся!
- Не дай йому впасти! - Швидше!
Ще! Отак!
Мозасу, дивися під ноги!
Це чудово! Зачекай мене!
Ною! Мозасу!
Ною!
Мамо!
- Мозасу, іди до мене. - Мамо.
Прямують на північ.
Якби на Наґасакі, то летіли б в інший бік.
Літаки не до вашого чоловіка.
- Кенхі! - Нехай іде.
Усе. Готово.
Дівер зрадіє такому чудовому пакунку.
Мабуть, йому всі заздрять.
Сподіваюсь.
Надіюся, йому підійде.
Я віднесу.
Пізно. Піди вранці.
Бригадир казав, що завтра вранці йде на пошту.
Хочу якнайскорше їх відправити.
А ще я не знаю, чи сьогодні засну.
Кенхі,
з ним точно все добре.
Знаю.
А що буде завтра?
Чи післязавтра?
Ти не можеш гарантувати, що він завжди буде в безпеці.
Це неможливо.
Ми всі разом...
А він там сам-один...
Це нечесно.
Ною.
Досить уже.
Лягай спати.
Ти...
Твій батько...
Не забувай його.
Добре?
Як його забути?
Я так і знав. У нас завівся злодій!
Хтось краде яйця!
Що таке?
Минулі кілька днів
я знаходжу дедалі менше яєць.
Коли я сказав бригадирові,
він підтвердив.
Він дуже розсердився.
Але я пообіцяв йому знайти злодія.
Нащо ти це пообіцяв?
Як ти його впіймаєш?
Я думав поставити пастку.
- Пастку? - Що це?
Це не поможе.
Якщо справді хочеш знайти злодія, потрібна засідка.
Впіймаємо його на гарячому.
Точно!
Мамо, можна? Будь ласка.
Це не ризиковано? Ану ж це хтось небезпечний?
Думаю, нам з хлопцями вистачить сили.
Хай хто це робить.
Краще впіймати його й придушити це в зародку.
Мамо, а він у такому тямить.
Просто глянь на нього.
- Ти впевнений, що... - Домовились.
Розкажи братові.
А після вечері знайдемо ідеальне місце для засідки.
- Що скажеш? - Мені подобається цей план.
Я скажу братові.
Тут стає краще й краще.
Ти впевнений?
Не переживай.
Мабуть, просто голодні селяни.
Можна мені з вами?
Хочете з нами?
Я вперше чую про засідку.
Звучить цікаво.
Та якщо я заважатиму...
Хлопці будуть раді вас бачити.
Ти ж куштувала якіторі?
Авжеж.
Вітаю!
Нам два пива.
Тут дуже смачно.
І дешево.
Ідеально в моєму становищі.
Дякую.
Знаєш...
я розумію, що стосунки в нас були непрості.
Здебільшого через мене.
Але тепер усе так.
Більше не хочу нічого вдавати.
Якщо тобі не підходить...
то можеш просто піти.
Я не ображусь.
Але знай одне.
Я не завжди буду на дні.
Я розумний.
Голодний.
І тепер знаю правила гри.
Я відмовляюся вигравати, підставляючи тих, хто цього не заслуговує.
А от ті, хто заслужив...
це гідна мішень.
Як я вже казав: якщо тобі не підходить,
я зрозумію.
Будьмо.
Уже кілька годин.
Скільки ще чекати?
Минуло лише дві години.
І сиди тихо.
А то сполохаєш злодія.
Мозасу.
Ми сьогодні можемо нікого не піймати.
Якщо він розумний, то вичекає кілька ночей.
То сьогодні нічого не буде?
Хтозна.
Пане Кім, як ви познайомилися з паном Ко?
Ною.
Це нешанобливо.
Усе гаразд.
Я бачив, що ти вже давно хочеш запитати.
Ми познайомилися в доках 15 років тому.
Тоді я там працював.
Брався за всяку роботу
і часто потрапляв у халепи.
Які халепи?
У кулачні бої.
Я був дурний.
Неосвічений.
А ще злий.
Небезпечне поєднання.
Чому ви були злий?
У Кореї мій батько мав невеличке господарство.
Нічого особливого, але прогодувати він нас міг.
А як прийшли японці,
селянам наказали зареєструвати розміри своїх ділянок.
Діловод помилився й написав, що батькова земля дуже велика.
Коли прийшов час платити податки, батькові не вистачило грошей.
Землю в нього відібрали.
Врешті
молодших братів і сестер розіслали по різних родичах.
Мама стільки сліз через це пролила.
І її любов до батька
охолола.
Якось уранці батько пішов у поля.
Поля, які колись йому належали.
І не вернувся.
Я поховав його там...
де колись росла його картопля.
А невдовзі я покинув дім.
Дивіться!
Скільки їх там?
До воріт.
Засікли! Тікай!
- Біжи! - Брате, як ти?
Вони тікають!
Не переживайте за них.
Одного я піймав.
Це він!
Ви знайомі?
Він знущався з Ноя у школі.
Прошу. Якщо вчителі в храмі дізнаються, мене шмагатимуть.
Ти з евакуйованих?
Чому ви крадете наші яйця?
Їжі на двадцятьох не вистачає.
Ми постійно голодні.
Що хочеш з ним зробити?
Я?
Вирішуй. Можу відпустити його з попередженням.
Або відвести в храм, і нехай уже там розбираються.
Відпустіть його.
Але він стільки з тебе знущався!
Іди. Поки Ной не передумав.
Гей!
І поділися з іншими. Чув?
Чому ти його відпустив?
Ти міг йому помститися.
Твій брат вчинив правильно.
Краще нехай ворог буде в тебе в боргу, ніж навпаки.
Та Ной уже це знав.
Справді?
Треба запам'ятати.
Ходімо. Уже пізно.
Тьотю, скажіть захопливо?
Аж занадто.
Не знаю, чи ми сьогодні заснемо.
Алло.
Готово.
Ділянка належить Абе-сану.
Ми в грі. Це мусить подіяти.
Подіє. Я впевнений.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська