Jejune, bryt tabun!
ANNORSTÄDES REGERAR
PROTESTERA BEFRIA CLARA!
STOPPA OCTAVIO
Fredwynn?
BEFRIA CLARA
Fredwynn?
Fredwynn, var är du?
Fredwy...
-Framåt! -Jag trampar!
Varför är Fredwynn i Octavios bagage?
Ur vägen! - Jag vet inte.
Han har varit som besatt hela dagen av spelet, gravallvarlig.
Han har muttrat om "sanningen".
-Jag har cyklat massor idag. -Ja.
Janice, vi kan gå om du är trött.
Peter, det lugnt. Jag är gammal, inte död.
-Så ja, Janice! -Och du!
-Säg inget. Trampa på. -Ja, ma'am.
Åh, Janice.
Vilken energi, vilken livskraft, vilken beslutsamhet.
Ändå anar jag en gnutta rädsla, desperation, bakom glasögonen.
Nu kanske några av er tänker: "Du har vilselett mig, Octavio.
I våra tidigare två kapitel försökte du förgäves övertyga mig
att Peter och Simone var mina surrogat,
men hela tiden hade jag svårt att identifiera mig med dem."
Men kära tittare, vår underhållning har nåt för alla smaker.
Det lovar jag.
Så det är kanske dags att tänka tanken att Janice är du.
Kvällens underhållning blir ett äventyr,
en jakt på att rädda en partner som hålls gisslan,
en jakt för att ta en ledtråd från fiendens klor,
och kanske inledningen på jakten på svaret till: "Vem är jag?"
Men först, som inramning och för att skapa känslomässiga band
måste ni veta lite om Janice, hennes bakgrund och nuvarande dilemma.
Som ni vet är mitt mål alltid att värdesätta och respektera er tid.
Således ska jag nu ge er den nödvändiga kunskapen
på ett koncist men emotionellt mottagligt sätt.
Visst gillar ni tecknade serier?
Det gör alla.
Sluta vifta! Ha händerna på cykeln.
-Lev, vi ramlar. -Det är lugnt.
Faller vi så faller vi tillsammans.
Det är så dumt.
-Det var din idé. -Det gör det inte mindre dumt.
Vi skulle ha tränat.
Jag hoppas att det här inte speglar vår kompatibilitet,
för just nu är vi inte det minsta cykelsynkade.
Tänk er, mina vänner, att Janice är du.
Janice är du, om du för många år sen
hittade exakt det du sökte,
eller som alla med en gnutta realism skulle medge:
Inte ens nära "exakt", men ändå underbart.
Janice är du, om du trots din rädsla
har hängivit dig själv åt en livsresa tillsammans med nån annan.
Janice är du om ert partnerskap var tillräckligt starkt för
att uthärda ilska och svek.
-Jag vill aldrig se dig igen! -Janice, förlåt.
Lojalitet och hängivenhet övervann alla hinder.
Janice är du när livet skänkte dig den största gåvan,
och med den ett nytt partnerskap
från vilket ingen återvändo fanns.
Jag älskar dig.
Och jag älskar dig.
Janice är du, när en roll du trodde var evig förändrades.
Givetvis en naturlig utveckling, men ändå smärtsam.
Janice är du, om trots alla med- och motgångar,
förändringar och turer, en sak förblev konstant.
I vått och torrt, nästan alltid i torrt,
slapp du leva livet ensam.
Janice är du om efter att i åratal ha byggt ett liv,
en identitet, en familj...
Lev? - Hjälp! Hjälp mig, nån!
...genom sjukdom och hälsa, födelser och examen,
svepte livet in med de hårdaste av påminnelser.
Lev.
Lev, jag är rädd.
Vi ramlar.
Snälla, jag vill inte göra det här ensam.
Inget varar för evigt.
Mina vänner, nu känner ni nog Janice.
Kisa med ögonen, så är du Janice.
Janice är du
om du inser att den identitet du har byggt upp under livet
plötsligt slits bort.
En partner utan partner,
tvingad att besvara den svåraste frågan av alla:
"Vad ska jag göra nu?"
Låt dem inte komma undan!
Låt dem inte det!
Tänk om Fredwynn är nåt på spåren.
-Han verkar påtänd. -Tänk om spelet är ondskefullt.
Han kan vara i fara!
-Skynda på. -Janice...
-Jag ordnar det här. -Fredwynn! Fredwynn!
Jag kommer! Fredwynn!
Jösses!
-Janice! -Jösses!
-Janice!
Fredwynn!
-Hur gick det? Gick det bra? -Det gick bra.
Det var ett entusiastiskt försök.
Vi kanske ska ta det lugnt. Vi vill inte överdriva.
Fredwynn kan få värmeslag där inne. Ser ni inga nyheter?
Vill ni att han ska få det?
-Jag vill inte det. -Vi ringer honom.
-Jag ringer. -Ja!
Att vi inte tänkte på det.
-Direkt till röstbrevlåda. -Röstbrevlåda?
Vad ska vi göra? Det här är illa. Okej, vänta, vänta, vi...
Vi gör som Fredwynn skulle göra.
-Det vill inte jag. -Jodå.
Kom igen, vi ska...infiltrera.
Kom igen. Infiltrera.
Kom igen!
Vi måste in i garaget!
PRESENTERAT AV OCTAVIO COLEMAN, ESQ.
ETT SEMINARIUM FÖR JEJUNEINSTITUTETS AKTIEÄGARE
-Vad ska man tycka om honom? -Han är en bra skurk.
-Han fick mig att gråta. -Jaså?
Ja, han lurade mig, men Annorstädessällskapet... Glöm det.
Så här tycker jag.
Vi hittar nån och säger att vi måste komma in i parkeringshuset,
men har tappat bort vår klickgrej.
Låter bra. Tar du täten?
Nej, jag har gjort tillräckligt. Nån av er får göra det.
Ni är mycket bättre på det här.
Okej, det är nog smart. Vi tar befälet.
Han verkar kåt och godtrogen.
Mål i sikte.
-Är det så lätt? -Du anar inte.
Kan jag hjälpa er?
Hej.
-Jag heter Janice. -Hej.
-Hur står det till? -Tack, bra.
Är ni här för presentationen?
Det är jag...inte.
Nej.
Jo...
Jag måste komma in i garaget.
Garaget är avspärrat om man inte har en bricka.
Jag har ingen bricka...
-Jag ser det. -...på mig.
Jag har ingen på mig. Den är i min handväska.
-Min andra. -Och var är din andra?
I garaget.
Så det här är lite av ett Moment 22.
Jag vet inte vad det är.
Det är när en sak inte kan hända utan en annan sak,
och det i sin tur inte kan hända utan det första.
Det är från en bok, den är underbar.
Ni får gärna se presentationen.
Annars måste jag be er gå.
-Okej, då går jag. -Okej, fint.
Varför går ni inte?
Min bil är i garaget. Med min handväska i.
Garaget, ja.
Den här vägen? Bra. Tack.
Hitåt.
Kom.
Jag har hittat honom! Fredwynn!
Fredwynn, jag är här!
Här, Fredwynn!
Fredwynn? Fredwynn?
-Jag fixar det. -Prata med mig.
-Nej. -Lås upp.
-Ja! -Han är inte död. Han är inte där.
Jösses, Janice. Du kan inte hoppa direkt till "död".
Jag vet. Förlåt, jag var rädd. Men han är inte död, tack och lov.
Det vet vi faktiskt inte.
Vi vet bara att han inte är här.
Det har gått 20 minuter.
Ja, han är nog inte död, men kanske.
-Antingen död eller inte. -Varför?
Antingen eller.
Här kommer han.
-Vad då? -Han ser oss.
Min mobil.
-Det är Fredwynn! -Ja.
Hallå!
-Han mår bra. -Hallå?
Janice. Säg inget, lyssna bara. Jag är i säkerhet, men hade rätt.
Det här går djupare än vi trodde.
Octavio har svaren.
Han har ett kuvert i fickan. Du måste få tag i kuvertet.
Va? Fredwynn?
Fredwynn? Fredwynn?
-Peter. Simone. -Hallå?
Janice.
Ta för er av mitt tilltugg.
Ni kan gå. Jag klarar mig.
Janice.
Det måste kännas förvirrande att träffa den "ondskefulle" Octavio.
Vad ska man tro?
För egen del är jag inget fan av demokratiseringen av rösten.
Folk gastar som de vill ut i etern
och gömmer sig bakom anonymitetens skrud.
Just det, som Befälhavare 14.
Precis.
Befälhavare över vad? Annorstädessällskapet?
En naiv skara idealister utan äkta livserfarenhet.
Dessutom...
Man undrar ju vad som hände med de 13 tidigare befälhavarna.
Förlåt, det var kul.
Det är en ny värld.
En värld där reglerna ständigt verkar förändras.
En gammal man som jag...
...kan ibland känna...
...att det är överväldigande att lära sig livet på nytt.
Håller du inte med, Janice?
Jag vet inte.
Okej.
Du kan kanske kasta ljus över exakt vad det är som sker.
Ärligt talat är det här bisarrt på så många nivåer.
Jag gillar det mesta, men det finns nåt obehagligt
som jag inte kan greppa.
-Tack för din uppriktighet. -Tack.
-Det du egentligen undrar är... -Är det här på riktigt?
"Är det här på riktigt?"
Den frågan har plågat människan sen det abstrakta tänkandet föddes.
Här är vi. Du och jag, Peter.
Jag vill hävda
att den här stunden mellan oss är mer äkta än nånting annat.
Eller hur?
Jag vet inte.
-Ert ägg, sir. -Tack.
Ursäkta.
Är det där ett hårdkokt ägg och en påse socker?
-Två minuter, sir. -Tack.
Ursäkta, jag måste göra mig klar.
Vi kan prata mer efter presentationen.
Mr Coleman!
Det är iskallt här. Är jag tokig, eller är det så?
Det är iskallt, och jag är stelfrusen.
-Du kan ta min jacka. -Nej, Peter. Då fryser du.
Nej. Mr Coleman, ni verkar vara en gammaldags gentleman.
Kan jag låna er kavaj medan ni äter?
Min make brukar låna mig sin,
men han är inte här och jag fryser.
-Du har rätt, Janice. Det är kallt. -Ja.
Jag begärde att backstageområdet skulle hålla friska 18 grader
för att motverka den varma scenbelysningen.
Dina kamrater kan stanna här,
men jag tror att du skulle föredra klimatet i salongen,
och deltagarna kan låna jackor.
Nej, det är bra nu. Det är bra.
Jag tror att du skulle föredra en stol och en jacka. Helt säkert.
-Nej, jag vill inte vara ensam. -Jag förstår.
-Sir, vi följer med henne. -Nja, det är ju rätt skönt här.
-Simone... -Ni stannar.
-Janice. -Ja?
Jag tror helt och fullt på dig.
Gott folk.
Kära nån.
Tack.
Här? Okej, jag kan inte...
-Ni behöver den för presentationen. -Okej, jag måste in...
Tack så mycket. Tack.
Hej. Min plats är där.
Här kommer jag. Ursäkta.
Ursäkta mig.
Ursäkta mig. Oj, förlåt! Det var din fot. Förlåt.
Kära nån. Okej, vänta.
Snart framme. Okej.
Hejsan. Vad kul, va?
Okej, då sätter jag mig.
Jag fick inget program, men det är okej.
Varför är det en brandsläckare under stolen?
Det kanske blir pyroteknik.
Nån mer som är jättehög?
God kväll och välkomna, alla aktieägare i Jejune,
nya som gamla.
Världen över samlas Jejunefamiljen på många liknande evenemang,
men Jejuneinstitutets ursprung finns här.
Allt började 1962
när en liten grupp akademiker samlades kring intresset
för utvecklingen inom social nyutformning.
Under 1960-talet var Sällskapet ett tätt sammanfogat forum
för experimentell forskningsteknik
som användes för att vidga mellanmänsklig tillit
bland mänskliga objekt.
Under ledning av den självlysande metafysikern
Octavio Coleman, Esq.,
fick institutet ett stort inflytande och anseende,
som än idag är intakt.
Coleman insåg tidigt den starka transformativa kraften
i Jejunemetoden.
Tack vare hans unika intelligens och karisma
förvandlades organisationen till en internationell kraft,
fylld av mänsklig potential.
Coleman gick i bräschen för den begynnande rörelsen
inom personlig utveckling och självhjälp på 1970-talet,
men det som Jejuneinstitutet hyllas mest för idag
är de många avancerade teknologiska produkter
och tjänster som de har infört på den internationella marknaden,
och som alla har designats för att förverkliga de latenta,
outnyttjade förmågorna hos människan.
Dessa utvecklingar inkluderar Minne till Media-centret,
där rörliga bilder kan renderas
och spelas in från ditt aktiva minne.
MINNE TILL MEDIA-CENTER
Tidskameran.
Tack vare en tung kvartslins
kan fotografen med den här radioniska kameran
ta tidsöverskridande bilder på en icke avlägsen dåtid.
TIDSKAMERAN
Vattentankestiftelsen,
vårt forskningscenter tillägnat utforskandet
av människans samspel med delfiner.
Dessa mirakulösa produkter ingår i den globala vision
som Octavio Coleman har ägnat sitt liv åt.
Nu ska han presentera årets teknologiska under.
Vår grundare: Octavio Coleman, Esq.
JEJUNEINSTITUTET AKTIEÄGARMÖTE
Hej, mina vänner.
Välkomna. Hur mår ni?
Toppen!
Välkomna till aktieägarmötet.
Vi hade planerat en stor öppning.
Ni vet, med pyroteknik och dansande kameler.
Men så tänkte jag: "Istället ska jag ge tillbaka 20 minuter av era liv."
På riktigt.
Kan vi göra nåt åt belysningen? Jag vill kunna se era ansikten.
Fint, Jenny. Tack så mycket.
Vad är det vi fruktar mest?
Det som verkligen ligger djupast.
För min egen del är det följande.
Att jag ska glömma vem jag är.
Min värsta mardröm är att jag ska stirra in i en spegel...
...utan att känna igen mannen som tittar tillbaka på mig,
att veta att personen bakom ögonen
inte längre är det jag som jag en gång kände.
Vetenskapen har visat att vi bara minns en händelse en gång.
Visste ni det?
Nästa gång vi tänker på händelsen
är det faktiskt minnet av händelsen vi tänker på.
Och nästa gång minns vi minnet av minnet.
Och så vidare, tills...
Ända tills vi dör, som nån vriden visklek.
De viktigaste minnena i våra liv
blir bara skuggor,
urvattnade och förvridna av tidens tand...
...tills vi står där ensamma och undrar...
"Vart tog jag vägen?
Vad har jag blivit?
Vem är jag?
Minns jag ens det nu?"
Ja...
Slut på det, mina vänner. Slut på det.
Clara har ett svar.
Tack vare den här fantastiska unga kvinnans enastående skarpsinne
kommer vi aldrig mer att glömma vilka vi är.
Jag behöver en frivillig
för demonstrationen.
Vad många händer! Vem ska jag välja?
Så ska vi se.
Då ska vi se, och...
Ta mig!
Janice, jag hoppades på dig!
Mina damer och herrar, en stor applåd!
Heja, Janice!
Mina damer och herrar, en applåd för den modiga Janice.
Hej.
VÄNTAR PÅ SIGNAL
-Tror du att det går bra? -Ingen aning.
Herregud. Det är väl så här föräldrar känner hela tiden.
Allt jag kan tänka är: "Snälla, skäm inte ut mig."
Jag ska fråga dig direkt, Janice.
Berätta, vad fick dig att ta en flik från flygbladet,
det som nu har fört dig hit?
Vad sökte du?
Ja, jag... Jag vet inte. Jag försökte väl utforska nya saker,
och så såg jag flygbladet om en tyngdlös danssalong.
Jag visste inte vad det var, och ville testa.
Jag ber om ursäkt för förevändningen.
Men idag kanske jag kan få dig att sväva ändå.
Bara du bjuder på ett glas först.
Kul...
Janice, har du nånsin upplevt virtuell verklighet?
Virtuell...
Lev och jag... Min make. Vi råkade ta Quaaludes en gång
på 80-talet på en av hans firmafester. Det var intressant.
En glad olyckshändelse.
Men det jag vill visa dig, och i förlängningen aktieägarna,
är en iteration av en av Claras uppfinningar,
kort innan hon försvann. Hon kallade den "The I.D.E.A.".
Den skulle förändra världen, trodde hon.
Jag är stolt över att Jejuneinstitutet
är huvudfinansiär till den här exakta prototypen,
som vi hoppas få ut på marknaden inom en snar framtid.
Men istället för att jag ska berätta,
ska den få tala för sig själv.
Okej.
Okej, vänta lite bara.
-Kära nån. -Var bara lugn.
Okej.
Räck bara upp handen om det inte känns bra.
Janice, jag noterar
att din onlinenärvaro är full av bilder och händelser,
och det är en viss dag som är särskilt fylld.
Vill du berätta för publiken
vilken dag det handlar om?
Min online... Menar du Facebooksidan som min son gjorde till mig?
Vad... Pratar du om min bröllopsdag?
Han gjorde till och med en DVD-film av albumet
så jag kunde se bilderna på TV:n.
En dag som du aldrig vill glömma, en dag som förändrade hela ditt liv.
Tänk om jag sa att du kan kasta bort den där DVD:n,
och istället för att titta kan du återuppleva det?
-Det här är... -Enastående.
Så realistiskt.
Utforska. Var modig, Janice.
Rebecca, jag varnar dig. Håll dig borta från Martin. Han är ett svin.
Hej!
Vilken snygg klänning.
Det här är knäppare än Quaaludesfesten.
Så många vänner.
Vi hade så många vänner.
Och alla hade presenter.
Dem minns jag inte ens.
Jag minns knappt människorna.
Min pappa!
Hej, pappa.
Man får återuppleva dåtiden.
-Det är min värsta mardröm. -Ja. Samma här.
Men kanske om man har glada minnen.
Vilken dag skulle du välja?
De behöver nog bilder och jag har inga.
Där är han.
Där är min kille.
Du var så jäkla stilig.
Det är du fortfarande. Det är du.
-Octavio? -Jag är här, Janice. Jag är här.
-Var är jag? -Du... Du är här.
Nej, jag menar inte jag. Jag menar... Alltså, mitt bröllopsjag.
-Jag förstår inte. -Jag vet, men snart.
Du ska få vara ifred.
När jag lämnar dig
vill jag att du tar tre steg bakåt och tittar åt höger.
Bildskärmen är avstängd. Din upplevelse är bara din nu.
Lär känna dig själv igen, Janice. Vi är här när du är klar.
Ett, två, tre.
Det är jag.
Vad skulle du säga till ditt yngre jag om du hade chansen?
Vad skulle ditt yngre jag säga?
Var modig, Janice. Låt sinnet vara fritt.
Hej.
Vad konstigt det blev.
Minns du mig?
Jag...
Jag tänker inte på dig, vem jag brukade vara.
Det är en bra dag idag.
Det är en jättebra dag.
Nej, var är förlovningsringen?
Den fastnade i allt, så jag har den i underklädeslådan.
I en låda. Oroa dig inte, den är kvar.
Lev är en bra man.
Lev är en underbar man.
-Han är min bästa vän. -Jag har glada nyheter.
Så fortsätter det.
Missförstå mig inte. Ibland kan han vara din värsta fiende.
Han krossar ditt hjärta en gång.
Men han hjälper dig laga det sen.
Sen får du ta upp det när du vill,
och det är jättebra att ha i bakfickan.
Får jag fråga en sak?
Är du lycklig?
Det jag menar är väl...
När jag blir äldre...
...är jag lycklig då?
Ja.
-Ja, du är lycklig. -Vad bra.
Håller jag på med nåt av det jag funderar på?
Blir jag lärare i engelska, eller barnpsykolog?
Tar jag ens collegeexamen?
Nej.
Inget?
Vad gör jag?
Håller jag mitt löfte, då?
Vilket löfte?
Du...
Du sa att hur mycket kärlek vi än har, Lev och jag...
...skulle du aldrig glömma hur mycket du älskar att vara själv.
Eller hur? Att åka ut i öknen utan anledning.
Att gå ut på dejter.
Och att berätta allt viktigt för Lev,
men behålla några små hemligheter.
Ja.
Att flörta utan rädsla.
Ja...
Jag gjorde en del sånt ett tag.
Sen...
...började jag göra det mesta med Lev, och...
Vi hade det jättebra.
Jag blir...
-Glöm det. -Vad? Vad?
Det är inget. Du gjorde säkert så gott du kunde.
Vad menar du?
Ja...
Jag antar...
...att jag ger med mig.
-Jag blir en fegis. -Va? Nej!
Nej, du blir en maka och mor!
Du gör allt som du ska göra!
Som vad? Hålla löftena till alla utom till mig själv? Vad är det?
Nej, så är det inte.
När gjorde du sist nånting, vad som helst,
bara för att du ville?
-Jag gör det här nu! -Före det.
När klev du sist ut ur din trygghetszon?
Äktenskap är ingen trygghetszon. Det är ett ständigt äventyr.
Skitsnack.
Våga inte använda den tonen mot mig!
Inte du heller! Du är inte min mamma!
Nej, jag är du med livserfarenhet,
med ärr från att ha gått sida vid sida med nån under alla år,
vilket är svårare än
att köra ut i öknen helt utan anledning.
Att åka är lätt, att stanna är svårt.
Att stanna när hyn blir rynkig och pengarna försvinner,
när barnen växer upp och flyttar, när folk blir sjuka.
Påstå inte att jag bröt mitt löfte. Jag glömde inte.
Jag förändrades, jag växte upp, och tack gode Gud för det!
Tack gode Gud!
Du vet inte ens hur man spelar upp en DVD.
Va? Vad snackar...
Hur vet du ens det?
Du måste trycka på "källa".
Jag vet vilken knapp det är, men jag hittar den aldrig!
Det är en ruta med en liten pil!
Jag fattar inget av det här.
Jag vet. Det är pinsamt att jag är du!
Förlåt.
Det var inte snällt.
Hade du bara lyssnat på mig hade vi inte ställt till det så här.
Ställt till?
Du gav ansvaret till nån annan hela livet, och nu?
Jag jobbar på det.
Genom att umgås med hipsters
som himlar med ögonen när du inte ser?
Nej! Nej, de tycker att jag gör det bra!
De försöker bara vara snälla. De tycker att du är dum.
-Nej! Nej! -Jag också.
Nej! Nej! Nej!
Nej!
PRIVAT LÄGE
-Jag gillar inte det här. -Det går bra.
Det är ett trick. Som klippfilmen i klubblokalen.
Ja.
-Nej! Nej! -Förlåt.
Nej! Det är inte sant!
Dig lyssnar jag inte på! Du finns inte!
Du finns inte! Jag lyssnar inte!
Mina damer och herrar. Janice. En stor applåd!
Tack! Tack!
Tack, tack, tack.
Ser ni? Förstår ni vad Clara är kapabel till?
Det är bara med hjälp av Jejuneinstitutet
och våra resurser
som Claras fulla potential kan realiseras. Därför...
Jejune, bryt tabun!
Frukta inte.
Det här är Annorstädessällskapet.
Jag är Befälhavare 14.
Helsike.
Vi är här för att väcka er ur förtrollningen.
Håll er lugna.
Förblindas inte av ondskan som står framför er!
Clara måste vara fri att sprida sin skönhet
utan Jejuneinstitutets korruption och skamliga avsikter.
Frukta inte, mina vänner. Jag tillhandahåller skyddsutrustning.
Titta under stolarna.
Länge leve Octavio! Leve Jejuneinstitutet!
Jag behöver luft!
-Jag behöver luft! -Kom.
Simone!
SCENINGÅNG
Jag måste hämta andan. Jag måste få hämta andan.
Gick det bra? Vad fick du se där uppe?
Inget. Jag såg inget.
Kan jag hjälpa dig? Göra nåt?
-Peter, jag mår bra! -Okej. Förlåt.
-Jag behöver ingen hjälp. -Fan, den är låst.
Fredwynn, då?
Allt är här inne. Han är kvar i spelet.
Har vi förlorat?
Nej.
Som jag sa handlar det inte om att vinna eller förlora.
Hela spelet är en distraktion.
Fredwynn! Vad skönt att se dig!
Vad hände? Var har du varit?
Det har varit mitt framför oss hela tiden.
Jejuneinstitutet och Annorstädes- sällskapet är inte rivaler.
De är samma sak.
De försöker bara förvirra oss med lekar och spel.
Få oss att tro att vi är fria, men vi är kvar på spåret.
Till och med nu.
På spåret? Vi står i en gränd.
Öppna ögonen! Allihopa!
Kolla på tegelstenen. Den lossnar direkt.
-Och här är en hundvissla. -Han har visslan.
-Coolt. Vad gör han med den? -Den är för den blå bussen.
Vilken blå buss?
Det finns en orange buss också om man valde Jejune,
men båda hamnar på samma ställe, till slut.
-Det är vansinne. -Det är inget. Titta upp.
Akta er för papperssår.
De tusen flygblad som faller ner
handlar om Jejunes nästa evenemang.
-Hur vet du det här? -Jag har kvällens manus.
Nyckeln finns här, det vet jag.
Jag föreslår att vi drar oss tillbaka till fiket nu...
Fredwynn, förlåt. Men jag måste hem.
Klockan är mycket. Jag måste hem. Det har varit en lång dag.
Ja, vi gör kväll.
Vi kan väl ses på fiket imorgon kväll klockan sju?
Hör ni mig inte?
Det här är viktigt! Imorgon är en hel dag bort!
Vissa av oss har haft en jobbig kväll.
Vissa?
Som jag. Vill ni veta vad jag har varit med om?
Fredwynn, kan vi låta bli det här just nu?
Okej.
Visst.
Då hinner jag bearbeta det här,
och utarbeta en samlad anfallsplan.
Om Janice behöver vila ska hon det.
Tack så mycket. Ja, de gamla behöver sin vila.
Vi ses imorgon.
Och förresten... Jag tror att du bad om det här.
Från Octavios kavaj.
Varsågod.
Tack, tack, tack.
Om det är lugnt för er...
...ska den lilla, gamla tanten vagga hemåt.
Janice.
Hej då.
Lev?
Jag är hemma.
Kära nån, vilken dag.
Först cyklade vi på nån stor och rund cykelmojäng,
och sen fick jag testa nån virtuell verklighetsapparat.
Jag skojar inte. Du var där.
Nja, inte där, men jag såg dig.
Skönt att vara hemma.
-Hej, Meredith. -Hej.
Tack för att du stannade.
-Hur mår han? -Han har haft en bra dag, mrs Foster.
Skönt att ni kunde komma ut.
Det måste ni göra oftare.
Jag visste inte att jag skulle vara ute så länge.
Det här spelet är vansinnigt.
Men ni gillar det.
Det är sannerligen ett äventyr.
Han skulle vara glad för er skull.
God natt. Vi ses imorgon.
Mina fötter.
Mina fötter...
Jag har saknat dig.
Jag längtade efter att komma hem
och berätta om allt som har hänt idag.
Om du ändå hade varit med.
Vad snackar jag om? Du hade avskytt varenda minut.
Allt är bara så bisarrt.
Och mina lagkamrater är...
...väldigt...
...unika människor.
De är snälla, men behandlar mig som om jag är helt inkompetent.
Som om jag inte har levt på jorden i 70 år.
De har inga tidsbegrepp.
Men så småningom.