Välkomna tillbaka.
Som ni förstår heter den här underhållningen
Dispatches From Elsewhere,
en titel vars relevans jag blev medveten om först nyligen.
Såvida det här inte är er första miniserie,
vilket det så klart inte är,
antar ni nu att vi rappt närmar oss
slutet på vår gemensamma resa.
Men då har ni fel.
Vår tid tillsammans närmar sig förvisso slutet,
men vi är fortfarande, som alltid, i mitten av vår berättelse.
Ta Peter.
Ja, jag kan göra det nu.
Och det är roligare än jag trodde, så jag gör det igen.
Peter är du om 351 dagar har förflutit
sen den absolut, tveklöst och otvetydigt
värsta kvällen i ditt liv.
Jag förhastar mig inte. Sköt om dig, Petriskålen.
Peter är du om du under större delen av livet
har haft känslan av att nånting fattas.
Och sen fick du smaka på verklig lycka.
Men plötsligt var det bara borta.
Sen en dag går det upp för dig.
En insikt som är lika hemsk som uppenbar.
Att det verkliga problemet,
eller till och med det enda problemet,
faktiskt är du själv.
Jag vet inte. Det var inget svår val. Tårta eller paj.
Men jag kunde inte bestämma mig. Det var ett enkelt beslut.
Varför blev det så, tror du?
Nån gång hamnade jag väl i ett spår utan att inse det.
Grundskolan blev gymnasiet, sen college, sen ett jobb.
Och jag vet inte vem jag är.
Jag är typ ingen.
En stund, under spelet, var jag nån.
Det kändes så i alla fall, och jag försökte spela med och...
Jag var som Gråben som springer ut över stupet, förstår du?
Hon frågade vem jag var,
och när jag tittade ner svävade jag bara.
Jag svävar mitt i luften utan nånting att stå på.
Jag ser att du inte trivs.
Precis.
Men jag tycker att det här är ett framsteg.
Jaså? Tack.
Eller säger du så bara för att jag ska fortsätta ty mig till psykiatrin?
Förlåt, det var konstigt sagt.
Jag är arg.
Inte på dig. Jag...
Jag är arg på mig själv.
Du tar dina första steg mot att genuint utforska dig själv,
mot att öppna ett valv där du inte ens minns vad som finns.
Tänk om jag öppnar valvet och så är det tomt.
Peter, kan man säga att du gillar tårta och paj lika mycket?
Alltså, det kan man väl säga, ja.
Okej.
Det är en giltig åsikt.
Varför lägger du då till ett frågetecken på slutet?
Jag är så rädd.
Det är väl det enkla svaret.
Jag är rädd. Jag är rädd. Jag är rädd.
Du skulle kunna göra en lista,
över stora saker eller små saker, det spelar ingen roll,
och notera din ärliga reaktion på dem.
Ja, det kan jag.
-Det kan jag. -Bra.
Och var inte så hård mot dig själv.
Det... Okej, det var ett bra råd.
Att lära sig vem man är inte som att slå på en strömbrytare.
Det är en process, en resa.
En resa.
Hur lång tid tar den resan, på ett ungefär?
Jag behöver inget exakt antal dagar, men det skulle hjälpa.
Ett helt liv, kan man säga.
Just det. Det låter rimligt.
Jag undrar eftersom Simone sa att jag kunde ringa inom ett år.
Hon menade det nog inte bokstavligt.
ETT ÅR SENARE
Som sagt, Peter är du
om du är precis i mitten av din berättelse,
men det finns en sak du ännu inte har löst.
Är den här berättelsen en komedi...
...eller en tragedi, eller nåt mitt emellan?
Jag igen. Tre saker:
Ett: Berättelser består av mindre berättelser, som ryska dockor.
Två: Ryska dockor är gulliga, men meningslösa.
Tre, och det här är viktigt, så lyssna noga:
Berättelser är manipulationer av tid, rymd och perspektiv.
De visar vad de vill att vi ska se. Förstår ni?
Som Simone.
Simone spelar en viktig roll i Peters berättelse.
Sköt om dig, Petriskålen.
Men Simones berättelse är också hennes egen.
Simone är du om du har känt
att det enda säkra i livet är att man kommer att bli besviken.
Peter och jag har fått en...
...en konstig relation. Vår dejt blev en katastrof.
Nej.
Jag sa att vi inte borde umgås.
Simone, ni verkade ju passa så bra ihop.
Ja, i spelet var det toppen...
...men i verkligheten är det...
...inte så bra.
Jag vet inte, jag kanske såg det jag trodde han kunde vara
och inte...vem han egentligen är.
Jag...
Jag tror inte att han är redo för... Du vet.
Han har gömt sig från världen så länge
att han har glömt hur det är.
Ja.
-Va? -Japp.
Vad?
Vad är det du inte säger?
Simone, det är Peter.
Där är han, det är Peters grej. Men du, då?
Du lämnade din doktorandutbildning och ditt jobb.
-De sparkade mig. -Du slutade gå dit!
Och jag noterar att din enda vän
och närmast förtrogna är en väldigt kortvuxen, äldre dam
som du bara har känt i ett par veckor.
Jag kanske tycker om förändring. Förändring är väl bra, va?
-Det är det. -Ja.
Väldigt bra.
Men ärligt talat, handlar det om förändring...
...eller flykt?
Att fly och fly och fly och fly och fly?
Så småningom måste du stanna upp...
...och säga: "Okej, så här är det.
Det här är jag. Gilla läget."
Var tapper, var modig, var dig själv.
OGILLAR 1. NÄSBLOD
2. RÅBIFF
...håll den framför dig, den andra ringen i luften,
och sen ett, två, tre! De sitter ihop.
GILLAR 4. MAGI
Ett och två och...
...tre!
LÄR DIG MAGI PRESTOS TROLLERISKOLA
Tyvärr har vi som vana
att säga "bara en" framför "slump".
Är det för att vi är rädda för nätet, eller för spindeln?
Och vart i helsike är du på väg?
Jag gick fel, jag ska till...
Är du eller är du inte klädd för att skaka på rumpan?
Kom igen.
Vi ska ta hand om dig.
Okej, okej, okej!
-Är ni redo att jobba? -Ja!
Så ska det låta.
Och hoppa, och hoppa, och hoppa.
Ja, visa mig en shimmy!
När vi börjar agera, agera framåt,
visar spindeln tecken på att vi är på rätt spår,
om vi bara vågar se dem.
Simone.
-Hej. -Hej.
Peter, wow.
Ja, galet.
Jag visste inte heller vad jag skulle ta.
Nej, jag har testat grejer.
För att uppleva nya saker.
Det är kul.
-Bra gjort. -Tack.
Och givetvis har du faktiskt en lista.
Ja.
"Mössor."
På både "gillar" och "ogillar".
Överraskande nog upptäckte jag att jag gillar mössor,
men också att jag ogillar att ha mössa på mig.
Då tänker jag bara: "Jag har mössa, jag har mössa."
-Jag fattar. -Ja.
Och...magi.
Som...trolleritrick och sånt?
Illusioner.
Jag skojar inte. Jag har precis haft lektion.
-Jaså? -Ja, jag brukar stanna här.
Det är på hemvägen.
Schyst. För mig också.
Jag har varit på nån... motionsdansgrej.
Det är kul och roligt. Det är kul.
Det låter kul. Du ser ut att må bra.
Tack.
Jag vet inte vad du ska göra om ett par veckor, men...
Jag har avslutningsuppvisning.
Jag bjöd dit Janice. Hon ska komma.
Jag frågade Fredwynn, men han har inte svarat.
Jag vet inte, om du är ledig...
Ja, jag ska se om jag kan.
Känn ingen press eller så.
Är det här ditt kort?
Nej.
Okej.
Hon kom inte. Än sen, va?
Det gör inget. Vi har en show att göra, eller hur?
Tack. Vi fixar det.
Det här, då?
Varför gör du så här mot mig?
En applåd för AbracaDebra, allihopa!
Tack.
Nu kommer nästa akt.
Han förbluffar er med sitt mod, gör er häpna med sin skicklighet.
En applåd för Peter Den Store!
Simone!
Peter, det där var så kul.
Förutom när du nästan drunknade. Det var fruktansvärt.
Men jag... Jag är så imponerad.
Tack för att ni kom. Det betyder massor för mig.
Tack.
Men...
Jag ska låta er två...
-Janice, det behöver du inte. -Men titta där.
Ett bord med flygblad och broschyrer.
Jag ska gå och titta på flygbladen och broschyrerna.
Jag är glad att du kom. Jag visste inte om du skulle.
Men när jag såg dig...
Jo, Peter, jag...
Får jag börja den här gången?
Ja.
Jag tänker inte säga att vi borde försöka igen
för att jag har hittat mig själv.
Det har jag inte.
Men för första gången i mitt liv
känner jag att jag faktiskt är på väg mot nånting
istället för att bara stå stilla. Förstår du?
Ja, det tror... Det tror jag.
Får jag visa en sak?
Visst.
Är det gilla- och ogillalistan?
Ja.
Ja. Jag har...
Läs gillasidan.
"Prata med Simone.
Kyssa Simone.
Simones skratt.
Tanken på att träffa Simone.
Att Simone läser min lista."
Jag skrev det för att få höra ditt skratt.
Jag var ett vrak när vi träffades.
Det är jag nog än.
Men en jättesmart kvinna sa nyligen
att lycka inte är som att slå på en strömbrytare.
Att det är en resa.
Och jag förstår inte varför du och jag inte skulle kunna...
...tänka på att göra den resan tillsammans.
Jag tycker verkligen om dig.
Jag hörde vad du sa och jag har funderat mycket på det.
Och jag vet att det finns saker som blir jättejobbiga.
Och jag fattar att det finns saker
som blir väldigt nya för mig...
...och jag kommer nog att göra fel ibland.
Men en sak kan jag lova dig.
Jag vill verkligen försöka.
Det finns en sak...
Så länge jag kan minnas
vet jag hur jag har känt för dig.
Berättelser är modiga handlingar och sanna ögonblick.
Jag vill inte vara arrogant.
Jag har inte gjort det här på väldigt länge,
och jag är nervös.
Ja...
Jag har aldrig gjort det här.
Och...
...jag är jättenervös.
Men på ett bra sätt.
ETT ÅR SENARE
Hej.
Jösses, förlåt. Min väckarklocka ringde inte.
Jag glömde ställa den.
Jag vet att det bara är årsdagen för spelet,
och inte för oss,
men dagen vi blev ett team är ju dagen vi träffades,
och...det är liksom den viktigaste dagen för mig.
Så varsågod.
Peter.
Herregud.
Mina råttor.
Ja.
NIMHS HEMLIGHET
Vad härligt. Det är perfekt.
Vad skönt.
Okej.
-Min tur. -Vad då, din tur?
Tror du att du är den enda romantikern här?
Kom.
Vart ska vi?
Herregud, du hatar den, va?
Förlåt. Jag tänkte: "Simone, det här är antingen din bästa
eller din sämsta idé nånsin."
Jag vet inte, jag kände att spelet var första gången
du utmanade dig själv, och jag...
Jag ville hedra det.
Och jag...
Jag ville att du skulle se dig själv som jag ser dig.
Snälla, säg nåt.
Det här är det knäppaste...
...och finaste som nån nånsin har gjort för mig.
-Det tar jag. -Jag älskar den.
-Gör du? -Verkligen.
Vad snygg jag är.
Det är min kille, det.
Ja.
Var är alla?
Den sensomotoriska fasen, den föroperationella fasen,
den konkretoperationella fasen, och den formaloperationella fasen.
Precis, Janice.
Men vilka är nackdelarna, eller luckorna, i Piagets teori?
Ja, han studerade bara sina egna barn
och tog inte i beaktande kultur eller socialt samspel,
eller socioekonomiska olikheter.
-Men bortsett från det... -Annars var det mitt i prick.
Janice är du om du nånsin har varit rädd
att dina bästa dagar finns bakom dig.
Jag saknar honom.
Jag saknar att prata med honom.
Jag vet att han finns hos mig och så,
men det blir allt svårare att höra hans röst. Jag saknar honom!
Jag saknar mitt team.
Jag saknar mitt liv.
Det är kanske dags att kolla på fler flygblad.
Nej, nej. Spelet är över.
Kom igen, spelet är aldrig över.
Vi är alltid mitt i det, ända tills vi inte är det.
Jag tycker att vi ska spela så hårt vi bara kan
medan vi har chansen.
Jag vet inte.
Kom igen. Du bad mig stanna kvar och plåga dig, minns du inte?
Nu plågar jag dig.
Rör på påkarna.
Jag har också tidsbegrepp.
Okej.
Gör det.
Ibland handlar berättelser om att göra dem till din egen.
Vi avslutar där. Vi ses på torsdag.
Här är jag!
-Hej. -Här är jag!
Ingen fara. Simone var också väldigt sen.
Vad bra.
-Peter? -Ja.
-Titta där. -Vilken grej, va?
-Vad stor. -Ja.
Grattis på spelårsdagen.
Tack detsamma. Heja, Team Blå!
Heja, Team Blå!
Ja.
Var är Fredwynn?
Ingen aning. Alla verkar komma för sent idag.
Fredwynn är aldrig sen.
Han säger: "Tröghet är brist på moral."
Fredwynn har inte messat tillbaka på väldigt länge.
Vänta nu. När såg nån av oss Fredwynn sist?
Kära nån.
Här borta är det.
Fredwynn?
Det är Janice!
Och Peter och Simone!
-Kan du släppa... -Det är öppet.
Vad konstigt.
Är du där, kompis?
Fredwynn?
Är du här?
Fred...
Fredwynn.
Nu undrar ni säkert:
"Men du, då, F-till-Red-till-wynn?
Besegrade du din rädsla?
Hittade du ditt sanna jag?
Gjorde du din berättelse till din?"
Jag gjorde så jäkla mycket mer.
Jag är du om du nånsin har misstänkt
att inget är som det verkar.
Om du har anat att mystiska krafter påverkar.
Om du visste att du inte kan vila förrän du vet sanningen.
Torres: T-O-R-R-E-S.
Förnamn: Clara.
Inget?
Ingen dödsattest?
Okej, alternativ.
Ett: Den mänskliga faktorn.
Clara Torres dog, men dokumentationen slarvades bort,
stals eller förstördes.
Vad jag heter? Fredwynn.
Fredwynn. Fredwynn.
Efternamn?
Ja, vad är det?
Alternativ två: Clara är död,
men dog inte i Philadelphia.
Okej, inget. Förnamn: Clara.
T-O-R-R-E-S.
Förnamn: Clara.
Vad jag heter?
Alternativ. Förnamn: Clara.
Behöver ni mitt efternamn?
Förnamn: Fredwynn. Alternativ. T-O-R-R-E-S.
Torres.
Har jag sagt att jag inte sover?
Fram till nu hade världen framstått som
en serie sammankopplade pussel.
Det fina med pussel är att de alltid kan lösas.
Jag måste bara hitta mönstret.
Grundprincipen, centralteorin,
lösningen som får allt att hänga ihop.
Sa jag att jag inte längre sover?
Den mänskliga faktorn. Förnamn: Clara.
Sa jag att jag inte längre sover?
Vi ska ordna hjälp. Vad jag heter?
Visa mig! Var? ...förstörda.
Jag sover inte längre. T-O-R-R-E-S.
...att jag inte längre sover?
Och då hände det.
Jag är inte galen.
Jag är inte galen. Det är jag inte.
Var?!
Galen, galen.
Fredwynn.
Octavio Coleman, Esquire.
Densamme.
Jag ser dig, Fredwynn.
Och jag ser dig.
Jag sa det till dig. Minns du?
Ja. Och sen stängde du in mig i en skrubb.
Sånt är livet.
Men sen hittade du hit, där allt är förlåtet.
Vad är det för ställe?
Det är förträfflighetens plats.
En plats där...
...allt är perfekt...
...och allt är rätt.
Eftersom du har rätt, Fredwynn. Du har alltid haft rätt.
Du hör hemma här.
Välkommen hem.
Äntligen förstod jag. Allt.
Spelet, Clara,
konspirationen, mysteriet.
Det fanns bara ett svar,
en perfekt, glimmande sanning.
Är det här på riktigt?
Det är på riktigt, och inte på riktigt.
Är jag... Är jag på riktigt?
Du är Team Blå.
Din berättelse är din.
Får jag stanna?
Du får stanna för evigt.
Vill du stanna här, Fredwynn?
Vad är det med honom?
Han är...nån annanstans.
Ska vi ringa nån?
Vad vi än gör, var han än är,
måste han få veta att det inte är på riktigt.
Nej, nej, nej, gör inte så.
Gör inte så.
Var han än är, vad han än känner, är det på riktigt för honom.
Fredwynn?
Fredwynn, det är Janice.
Hör du mig?
Jag är här med Peter och Simone, dina lagkamrater.
Minns du?
Vi behöver dig, Fredwynn. Vi vill att du kommer tillbaka.
-Snälla. -Jag vill inte komma tillbaka.
Jag är Clara.
Min berättelse är min egen.
Jag vill inte komma tillbaka.
Jag vet.
Jag gillar det här.
Jag vet.
Det här är på riktigt.
Vi är inte på riktigt.
Inte?
Men det som händer mig...
...är på riktigt.
Nej!
Du vet att det här är slutet, va?
Fredwynn, vi älskar dig.
Du måste komma tillbaka till oss. Kom tillbaka, snälla.
Men jag gillar det.
Visst är det fint där du är?
Annorstädes. Heter det så?
Fredwynn, lyssna på mig.
Jag vet hur det är att vara med om nåt jobbigt.
Man känner att man drunknar, man kan inte andas,
och man kommer inte ut.
Men det finns en utväg.
Här, med oss.
Kom ihåg när vi satt på fiket, och servitrisen.
Och sen huset och ficklamporna och all text på väggarna.
Fredwynn, vi älskar dig.
Snälla, kom tillbaka till oss.
Det är på riktigt.
Jag vet.
Men vi är också på riktigt.
Var här. Var hos oss.
Hej. Hur står det till?
Var här hos mig.
Okej.
Fredwynn.
Jag behöver dig, Fredwynn.
Hon snyggar till honom.
Ja.
Han sa att vi inte är på riktigt.
Det är...intressant.
Ja.
Allt började med urnan.
Det började nog långt innan dess.
Hej.
Hur mår han?
Ja... Han säger att han vill tillbaka till Claras hus.
-Janice... -Jag vet.
Jag vet, men han... Han säger att det finns nåt vi måste förstå.
Alla, tillsammans.
-Hej. -Hej.
-Tack för att du kom. -Visst.
Han hade ditt nummer. Han har allas nummer.
Fredwynn...mår du bra?
Det är nog dags att du berättar sanningen för dem.
Vi känner till urnan.
Vi vet att Clara inte låg i den.
Vi är, precis som vi alltid har varit,
mitt i berättelsen.
I mitten. Du, Lee, om det här bara är nån berättelse
behöver vi avsluta den, eller hur?
Ja.
Ibland önskar man att man inte visste att det fanns nåt bättre.
För då skulle man inte veta vad man gick miste om.
Man skulle inte veta att andra människor hade bättre liv.
Men varför måste det här bättre livet
alltid finnas nån annanstans?
Varför kan det inte finnas där du står, precis här, idag?
För att jag, Clara Torres,
lovar och svär att skönheten finns i betraktarens öga.
Den finns överallt, även nu.
Vi kanske bara behöver ett par nya glasögon för att se den.
Virtuell verklighet handlar om att transporteras nån annanstans.
Det här är annorlunda.
Det här handlar om att förstärka vår verklighet, resa sig, gå ut,
och se vår omvärld på ett nytt sätt.
Kanske, när vi väl ser möjligheterna
kan vi förverkliga det tillsammans.
Det här är mitt stridsrop.
Vi måste använda oss av världen...
...inte dra oss tillbaka från den.
Vilka är med mig?
Vilken lång och krokig väg det har varit.
Tio år.
Och aldrig har nån av oss tvivlat, eller hur?
Hur som helst, här står vi nu, äntligen redo,
för avtäckandet av The I.D.E.A. 1.0.
Det här är en fullt fungerande
nätverksintegrerad, virtual reality-enhet,
som drivs med den senaste
GS-Ojai-3-kretsen.
Varsågoda, ta på er dem.
Vi måste kapa sju miljoner till från budgeten, kära du.
Jag hör inte.
Mina öron är fyllda av ljudet från tuggande.
Vi skulle kunna sälja reklamplats.
Jag vet, jag vet. Men vi kan göra det diskret.
-Som en glödande presentetikett. -Seriöst?
Reklam?
Jag försöker fixa fram pengarna
så du kan förverkliga din I.D.E.A.
Eller så kan vi kapa sju miljoner.
Nu i ett lukrativt samarbete med tredjepartsannonsörer
inriktade på personligt konsumtionsmönster.
2,4 kilo?
Ska folk gå runt på gatan
med 2,4 kilo på huvudet?
-Vi byter till grafit. -Nej.
Det stör signalerna.
Du.
Det är så här folk kommer att använda den.
-Hemma? -Ja!
Soffsurfing, baby! Rida på vågen!
Vår forskning visar att människor är villiga
att bära enheterna hemma
i upp till sju timmar i sträck.
Soffpotatisar med registrerade kreditkort.
Minnen.
Faktiska minnen.
Människor vill inte förändra världen.
De vill bara återuppleva stunder
som betyder nåt för dem.
Men då kommer de ju inte att göra nåt nytt.
Ni bedövar dem.
Vem behöver television när man kan sträckkolla på sina gamla minnen?
Ditt förflutna kan inte längre sköljas bort av tiden.
Det kan vara ditt i all evighet.
Mina damer och herrar, ni kan ta av er enheterna.
Kvinnan som ligger bakom allt det här.
Hennes vision.
Hennes I.D.E.A.
Mina damer och herrar, jag presenterar Clara Torres!
Clara, varsågod, säg några ord.
Tack så mycket.
Så allt det här, spelet,
var för att gottgöra henne, dig själv.
Jag trodde att jag kunde göra saker och ting...bättre.
Men jag tappade fokus.
Jag trodde att spelet skulle hjälpa mig minnas vem jag var.
Funkade det?
Fråga inte henne. Det är inte upp till henne.
Ni missar poängen.
Fredwynn har rätt.
Det är inte upp till mig.
Det är upp till honom.
Hej.
Jag måste följa med.
Vad snackar du om? Du kan inte gå.
Minns du det jag sa om...
...att göra nåt modigt men göra bort sig istället?
Jag trodde att du menade sången.
Jag också.
Tack.
Jag är orolig för honom.
Han måste inte gå själv.
Jäklar, vad knäppt det här är.
Livet är knäppt. Kom.
Vänta! Menar du att vi kan följa med honom?
-Hjälpa honom? -Så klart.
Förstår du inte? Allt är möjligt.
Vi är Team Blå.
Vår berättelse är vår egen.