Downloaded from YTS.MX
ORIGINÁLNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SEVERNÍ IRSKO – 1975
Konflikt v Severním Irsku
zuřil 30 let.
Během té doby
bylo zabito
kolem 3 700 lidí
a přes 40 000 bylo zraněno.
Výsledkem toho je,
že celá
generace dospívajících vyrostla
bez společenských možností,
které jsou jinde běžně dostupné.
Proto je tak důležité, aby alespoň nějaká zábava
přežila.
Právě teď se možná uzavřelo mnoho tanečních sálů.
A to kvůli tomu, co se stalo
s nejoblíbenější skupinou v Irsku.
Ta kapela dovedla zaplnit všechny haly
severně i jižně od hranice.
Jmenovali se
Miami Showband.
Miami Showband byla nejoblíbenější kapela
v Irsku. Přes řev fanoušků
jsme sami sebe často vůbec neslyšeli hrát.
Člověk se namačkal dovnitř a bylo mu fuk,
že ho něco bolí,
i kdyby stál na jedné noze.
Byly to naše superhvězdy.
Byl jsem prostě v sedmém nebi.
Já jako šéf
jedné z nejlepších kapel na světě,
irských Beatles.
KAPELA VE SMRTELNÉ PASTI
Byl jsem na dně.
Proč chtěl někdo ublížit Miami?
Každý má přece rád hudbu.
Hudební scéna se navždy změnila.
Hudba zemřela tu samou noc, kdy zemřeli Miami.
Myslíte, že vražda
Miami Showband mohla být náhodná?
Na náhodu nevěřím. Myslím, že si je vybrali.
Lidé byli v naprostém šoku.
Jsem odhodlaný zjistit, kdo zavraždil Miami Showband,
i kdyby to vedlo až ke špičkám
britské vlády.
Už je to přes 40 let, ale konečně se blížíme pravdě.
Narodil jsem se a vyrostl v Jižním Tipperary, v Irské republice.
Daleko na jih od konfliktu v Severním Irsku,
které je součástí Spojeného království.
Můj otec byl silný nacionalista,
velmi si přál sjednocené Irsko,
stejně jako ostatní Irové.
Ale necítil nenávist, neměl odpor k Británii.
Můj otec se dobrovolně
přihlásil do britské armády, když vypukla
druhá světová válka.
Byl jsem vychován v respektu vůči armádě.
Armáda byla synonymem dobra.
Neměl jsem žádné předsudky
vůči Irsku ani Británii.
O politice jsem nic nevěděl.
Mí rodiče
dobře věděli,
co dokáže politika, takže byli rádi,
když jsem se rozhodl hrát na nástroj
a věnovat se hudbě.
– Hoši! – Rád vás vidím.
Jak se máte?
V letech 1962 a 1963
uhranuli svět Beatles.
Slyšel jsem v rádiu „Love Me Do“
a jako dospělý 11letý
kluk jsem se rozhodl
přidat se Beatles.
Bylo to tak jednoduché.
Jeden mladík se mě jednoho dne zeptal,
jestli bych nechtěl hrát
v jeho kapele na baskytaru.
Do té doby jsem
na baskytaru nikdy nehrál, ale řekl jsem si, „když na ni může hrát
Paul McCartney, proč ne já.“
A sotva jsem na ni sáhl,
jako by mě někdo nabil elektřinou.
Hrál jsem,
dokud mi nenaskočily na prstech puchýře.
Začal jsem se zlepšovat a rozumět tomu.
A tak jsem začal s hudbou.
Rychle jsem stoupal ke hvězdám.
Tehdy zrovna
zuřil konflikt
v Severním Irsku.
SEVERNÍ IRSKO – 1973
Všichni připravit!
Další bomby v Severním Irsku
zanechaly teď už známé hromady sutin.
Mír nastane teprve, až ti lidé uznají,
že Severní Irsko je součástí Spojeného království,
a zůstane jí navždy.
Severní unionisté, většinou
protestanti, chtěli, aby Severní Irsko
zůstalo ve svazku s Británií.
Nacionalisté, většinou katolíci,
chtěli Irsko sjednotit.
IRSKO PATŘÍ IRŮM
Protestanti a katolíci už nikdy nebudou přátelé.
Je tu hořkost.
Na straně unionistů je nejsilnější
polovojenská skupina UVF,
Sbor ulsterských dobrovolníků.
Na republikánské straně stojí prozatímní IRA,
Irská republikánská armáda.
BOMBOVÝ ÚTOK IRA V BELFASTU
Vyostření konfliktu polovojenských skupin
na obou stranách
mělo dopady především na civilisty.
Tou dobou však byly
v Irsku velmi populární kapely,
na severu i na jihu.
Kapely byly tím,
co lidé poslouchali
a chodili na ně
tančit.
Hudební scéna
byla fantastická,
protože lidé měli po krk konfliktu
a hudba pro ně byla vysvobozením.
Pěkně se obléct a zajít si
zatančit na živou hudbu
bylo jako terapie.
Kapel byla tehdy spousta,
ale ta nejlepší byla Miami Showband.
Musel jsem projít konkurzem,
ale ani minutu
jsem nepochyboval, že to místo dostanu.
Opravdu jsem si věřil.
FRAN O'TOOLE HLAVNÍ ZPĚVÁK, MIAMI SHOWBAND
Pamatuju si zpěváka Frana O'Toola, ten byl
jejich ikonou.
Všechny holky ho milovaly.
Dívky měly Franovy fotky
v ložnici, šílely z něho.
Kdosi ho nazval nejlepším irským
soulovým zpěvákem všech dob.
Byl fakt dobrý.
Toto je Me and My Music.
Písně, které jsem napsal já a můj přítel Des Lee.
Des byl vůdcem kapely.
Věnoval se skládání písní, společně s Franem.
Hudba byla pro nás vším:
jídlem, pitím, spánkem.
Nejdůležitější roli hrál saxofon.
Brian McCoy v hudebním průmyslu hodně znamenal.
Skvěle hrál na trumpetu a zbožňoval svou rodinu, děti a psa.
Bubeníkem byl Ray Millar.
Ten byl pro každou legraci, a to se odráželo v jeho hře.
A kytarista Tony Geraghty, mimořádně nadaný muzikant.
Rychle jsme se sblížili.
Stačilo se na sebe usmát
a hned jsme věděli, co do hudby přidat. Byla to telepatie.
Bydleli jsme v Dublinu v Irské republice,
ale i v Severním Irsku jsme byli ohromně populární.
Tehdy se páchala odporná zvěrstva.
Ale uprostřed všech těch vražd a bojů
jsme byli stejně oblíbení na obou stranách hranice,
na severu i jihu, u posluchačů obou táborů.
Když se podíváte na publikum,
nepoznáte katolíka od protestanta.
Všichni vypadají i mluví stejně.
Tehdy jsem
ani nevěděl,
kdo v kapele je jakého vyznání.
Ray Millar a Brian McCoy
byli protestanti ze severu. Zbytek byli katolíci.
Náboženství ani politiku jsme neřešili.
Jediné, o co v kapele šlo, bylo
jestli umíš dobře hrát.
Hudba byla jediným našim náboženstvím.
Podobně jako ostatní kapely
jsme každý týden přejížděli
hranice na sever.
Byl jsem přesvědčený, že hudebníci jsou
vůči konfliktu imunní.
Problémy Severního Irska se nikdy nedotýkaly žádné z kapel.
Takže...
to, co se nám stalo 31. července, bylo naprosto šokující.
Hráli jsme v Castle Ballroom v Banbridge.
Banbridge je v Severním Irsku.
Přijeli jsme
z Dublinu, který je v Irské republice.
Přijeli jsme
na koncert, nic mimořádného se nedělo.
Publikum tehdy zpívalo
„Clap your hands! Stomp your feet!“
Byla to Franova nejpopulárnější píseň.
Pamatuju si na „Clap your hands! Stomp your feet!"
protože jsme u ní skákali do vzduchu.
Atmosféra byla šílená, když hráli ten song.
Zahráli jsme poslední písničku
a lidé začali křičet a křičet.
Chtěli víc, víc a víc,
nebylo slyšet nic jiného.
Odjeli jsme z Banbridge kolem druhé
hodiny ráno.
Jelo nás v dodávce pět,
protože Ray, náš bubeník,
jel sám domů do Antrimu.
A za asi deset, patnáct minut,
jsme uviděli světla,
zastavovali nás.
Brian se otočil a řekl, „je před námi kontrola.“
Na severu se stávalo, že vás zastavila
policie.
Tentokrát nás požádali,
ať vyjdeme z dodávky.
Vylezli jsme...
a postávali u dodávky.
Bylo tam asi pět vojáků, všichni měli samopaly.
Byli přátelští, dokonce s námi žertovali.
Ale pak se objevil muž, který tomu podle všeho velel.
Jakmile dorazil, srandičky okamžitě ustaly.
Měl velmi panovačný, výrazný
a vzdělaný anglický přízvuk.
Nebyl ze Severního Irska.
Když vás tehdy zastavili v Severním Irsku,
nebylo běžné slyšet britský přízvuk.
Ten hlas byl mezi ostatními jako pěst na oko.
Brian mě dloubnul
a řekl: „To bude rychlé, je to britská armáda.“
Cítil jsem se v bezpečí.
Uniforma pro mě znamenala zákon a pořádek.
Byli tam, aby nás chránili.
Pak jsem zaslechl, jak vojáci otevírají naši dodávku.
A najednou...
dodávka vybuchla. Bylo to strašný výbuch.
Začala střelba,
křik,
pláč. Nastal strašný chaos.
Zpětný náraz z bomby na dodávce
mě odhodila přes škarpu až do pole.
Celý svět
najednou zrudl.
Všechno se zpomalilo, snažil jsem se utéct. Slyšel jsem střelbu.
Vojáci za námi skočili do pole
a začali střílet.
Slyšel jsem, jak Fran říká,
„prosím nestřílejte, prosím, ne!“
A pak jsem slyšel hlasy,
ptaly se...
„určitě jsou všichni ti parchanti mrtví?“
Od silnice se ozval hlas se severoirským přízvukem, řekl:
„Jedem! Dostali jsme ty hajzly, je po nich.“
Dostal jsem se na silnici,
byl to obraz z pekla.
Všude byla krev,
kolem části lidských těl.
Volal jsem Frana, Briana, Tonyho.
Žádný z těch tři neodpověděl.
Steve sténal.
Zavolal jsem, „Steve?
Jdu na policii do Newry, seženu pomoc.“
Ráno jsem přišla do práce a zjistila jsem, že Miami Showband
byli přepadeni...
...a tři členové jsou mrtví.
Jeden byl na jednotce intenzivní péče.
Střelili mě
tříštivou kulkou, která v těle exploduje.
Rozletěla se...
asi na šestnáct kousků,
které jsem měl v těle.
Takže zranění byla vážná.
Všichni zaměstnanci měli strach,
jestli přežije.
Všem bylo z toho...
na nic.
Prosila jsem Boha, aby přežil.
Ryan měl být do dvou doma.
Usnula jsem a nevěděla, jestli přijel.
V sedm ráno mi volal Brianův švagr.
Řekl: „Na hranicích prý přepadli kapelu.“
Řekla jsem,
„nic nevím. Mám divný pocit.“
Zapnula jsem rádio, abych si poslechla zprávy.
A tam řekli, že Briana zabili.
Když jsem se probudil v nemocnici,
ptal jsem se, co Tony, Fran a Brian?
Kdy je uvidím?
Nejdřív mlžili, „někdo je na tom lépe, někdo hůř.“
Ale nakonec mi museli říct,
že jsou mrtví.
POHŘEB FRANA O'TOOLA 1. srpna 1975
POHŘEB TONYHO GERAGHTYHO
SÁLY ZTICHLY RODINY TRUCHLÍ
Ráno po tom masakru...
přišli policisté, kteří mě požádali
o pomoc se sestavením portrétu
někoho z těch útočníků.
A v hlavě mi zůstalo jedno.
Vždy jsem byl fanoušek Buddy Hollyho.
Jeden z těch chlapů měl podobně
jako on brýle s výraznými, tmavými obroučkami.
Část těch brýlí našli na silnici.
Tak chytli jednoho z těch vrahů.
POLICIE NA STOPĚ VRAHŮM
Dva muži byli zatčeni a obviněni z vražd.
Když jsem se trochu uzdravil,
začal jsem si uvědomovat, že jsem svědek.
Měli jsme...
strach vrátit se na sever a svědčit.
Ale řekl jsem Stephenovi,
„Musíme to pro ně udělat.
„Musíme jít k soudu a pomoct jim
usvědčit je.“
SMUTNÝ PŘÍBĚH MASAKRU MIAMI
Když jsem uviděl muže, co zavraždili mé přátele,
nepoznal jsem je. Des jednoho z nich poznal.
Rodiny obviněných po mě křičeli:
„Jednou tě dostaneme!
Kdekoliv, kdykoliv!“
Když jsem však řekl,
že tu noc byl přítomný
britský důstojník
a že měl celou akci
na povel,
pokaždé to zamítli. Vždy mi řekli,
„mýlíte se.“ Nebo: „To není důležité.“
V době procesu jsem se o to nezajímal.
Hlavně jsem to chtěl mít za sebou,
chtěl jsem, aby viníky zavřeli a nás pustili domů.
Z původní kapely zůstali dva.
Bubeník Ray
a baskytarista Stephen. Dva z původní sestavy.
– A vy. – A já, takže jsme tři.
Snažili jsme se
Miami obnovit, což bylo dost naivní.
Chtěli jsme na to zapomenout.
Ještě nezahráli ani notu
a zase byli nejoblíbenější kapelou v Irsku, především
díky solidaritě, které se jim dostalo ze všech stran.
Davy byly ještě větší.
Hysterie.
Měl jsem pocit, že nás chtějí jen vidět, hudba je nezajímala.
Spíše to byla touha nás sledovat.
Neměl jsem se vracet,
trpěl jsem vážným traumatem.
Po fyzické stránce jsem se dal
do kupy celkem rychle. Byl jsem mladý, bylo mi 24 let.
Jenomže tohle ve vás pořád leží
a brání vám žít normální život.
Manažer mě přemluvil, ať zůstanu do léta.
Nemohl jsem se dočkat, až odejdu.
S Anne jsme se rozhodli odejít do Londýna a začít nový život.
Žít v anonymitě.
Věřil jsem, že už na to
nebudu myslet.
Prostě na tu noc navždy zapomenu.
Budu to od sebe držet pryč.
Už to není můj život, je to jen minulost.
V Londýně jsme žili asi 17 let.
Ale ať jsem dělal, co jsem dělal,
nezbavil jsem se toho.
Zatímco jsme žili
v Londýně, Irsko se změnilo.
Řekli jsme si, „už je bezpečno.
Vraťme se do Irska.“
Ale pořád se nás na tu vraždu vyptávali.
ZAVRAŽDĚNI
Požádali mě,
abych svědčil u soudu v případu Barrona.
DUBLIN – 2003
To naznačovalo,
že náš případ má na svědomí kromě hromady grázlů
ještě někdo další.
Napadlo mě, že možná to za to stojí.
Řekl jsem: „Dlužím to
nejen svým přátelům, které zabili.
Odpovědi dlužím i sám sobě, čekám na ně už příliš dlouho.“
Tehdy jsem poznal Margaret Urwinovou,
která udělala kus práce na vyšetřování takových případů, včetně našeho.
Miami Showband byli evidentním cílem.
Cílem evidentně bylo,
aby je ta bomba všechny zabila.
Jenomže explodovala předčasně.
Poblíž vraku dodávky
byla nalezena těla dvou mužů.
Ti zabití se jmenovali
Harris Boyle a Wesley Summerville.
Tetování je prozradilo
jako členy UVF, Sboru ulsterských dobrovolníků.
MASAKR POPOVÉ SKUPINY V ÚTOKU UVF
Název UVF
jsem samozřejmě znal,
ale až do mého vyšetřování jsem o nich nic nevěděl.
Polovojenské jednotky jako UVF
byly pro udržení unie s Británií ochotny udělat cokoli, včetně vraždy.
– Máte zbraně? – Ano.
– A jste připraveni je použít? – Ano.
– A už jste je použili? – Ano.
Po útoku byla zatčena řada lidí.
Dva z odsouzených byli Thomas Raymond Crozier
a James Roderick McDowell.
Také členové UVF.
„Vraždy jako Miami Showband se musí zastavit,“ řekl soudce,
a odsoudil McDowella a Croziera
k nejdelším doživotním trestům v dějinách Severního Irska.
Ještě jedno jméno se neustále objevovalo.
Místní pobočka
Sboru ulsterských dobrovolníků
zrovna jmenovala
nového velitele jménem
Robin Jackson,
který byl známý jako Šakal.
Robin Jackson má na svědomí možná nejvíce vražd
v celé historii konfliktu v Severním Irsku.
Je údajně zodpovědný
za 50 až 135 vražd,
které
provedl sám nebo
se svým gangem.
Jeho bývalí spoluvězni, kteří s incidentem
Miami Showband neměli nic společného, nám řekli,
že jim ukazoval popáleniny
na hrudi, které mu způsobil
výbuch.
Robin Jackson
byl předvolán na výslech
ohledně masakru Miami Showband.
37 let jsem byl aktivním policistou.
Byl jsem šéf rozvědky v oblasti,
kde žil Jackson.
Jackson byl vlastně náš cíl číslo jedna.
Byl uveden ve spojení s masakrem Miami Showband
kvůli lokalitě, kde se to stalo.
Bylo to domovské území Robina Jacksona,
byl hlavním
představitelem UVF,
byl společníkem
Boyla a Somervilla.
Ale neměli nepřímé ani forenzní důkazy.
Při výslechu neřekl Jackson ani slovo.
Museli ho propustit.
Chtěl jsem se o tom
dozvědět více, a tak jsem promluvil
se dvěma bývalými britskými důstojníky.
V 60. a na začátku 70. let
jsem sloužil v armádě
v Severním Irsku.
Byl jsem vedoucím informačního týmu.
Ale to byl krycí název pro psychologické operace.
Měl jsem sbírat informace o tom,
jak narušit teroristické organizace.
Měli jsme velké problémy
s násilím.
Lidé si už nepamatují, jak hrozné to bylo.
Mým úkolem bylo najímat lidi
v teroristických organizacích, kteří by nám poskytli informace
potřebné k identifikaci všech druhů terorismu.
Na obou stranách, u protestantů i katolíků.
Ke konci mého mandátu jsem pracoval hlavně pro MI6.
MI6 je britský ekvivalent americké CIA.
Takže jinými slovy šlo o špionáž.
Měli jsme dobrý přehled o tom, kdo má na svědomí násilí,
jakou měli politickou motivaci
a čeho se snažili dosáhnout.
Sledovali jsme Harrise Boyla
a ten konkrétní gang, protože jsme věděli, že to jsou teroristi.
Robin Jackson, Šakal, byl jedním z grázlů v okolí.
Většinu činů měl na svědomí on.
Věřím, že Robin Jackson byl zapojený
do útoku na Miami Showband.
Teroristé vytvořili zátarasy,
oblékli se do uniforem Ulsterského obranného pluku.
Jinými slovy vypadali jako skuteční členové armády.
Ulsterský obranný pluk byl armádou v Severním Irsku.
Dva členové byli zatčeni za vraždy Miami.
McDowell a Crozier oba sloužili
jako členové Ulsterského obranného pluku.
Do místní armády pronikli
příslušníci polovojenských jednotek,
kteří kradli zbraně a používali je k zabíjení lidí.
Klidně jen jednou. Ale když střílíte, musíte mačkat rychle,
krátké výstřely.
Poznáte to podle
spouště, stisknout, raz, dva, uvolnit.
Robin Jackson byl
začátkem 70. let
členem Ulsterského obranného pluku.
Do roku 1972 bylo ukradeno
ze základny pluku
téměř sto zbraní.
Zjevně to byla práce zevnitř.
Věříme, že jedním z pachatelů
té loupeže byl Robin Jackson.
Policie prohledala Jacksonův dům
a zjistila, že má munici, kterou neměl mít.
Jacksona ale nezatkli.
Jak je to možné?
Skoro každá zbraň
použitá v útoku na Miami Showband
pochází z obranného pluku nebo od policie v Severním Irsku.
Všechny.
Vysocí představitelé
velmi rychle odmítli,
že na útoku se jakkoli
podílela policie nebo armáda.
Pak byl obviněn Crozier.
Pane majore,
lidé nechápou, jak mohli
vrazi Miami Showband
být členy Ulsterského obranného pluku.
Pokud...
o nich nebylo nic známo,
když se přihlásili, tak nebylo možné
jim v členství zabránit.
Byl jsem jedním z těch, co si řekli,
že to bylo jen pár černých ovcí.
Že to byli prostě odpadlíci nebo výjimky.
Představu tajné dohody jsem odmítl přijmout.
Tajná dohoda je spolupráce mezi
teroristickými skupinami, armádou a policií.
Chtěl jsem věřit, že systém funguje.
Rok 2005 byl důležitým milníkem.
Je to 30. výročí masakru Miami Showband.
VZPOMÍNKOVÁ MŠE – 2005
Všechno se vrátilo.
Nejen mně, nejen rodinám a přátelům,
ale celé zemi, od severu na jih.
Je těžké zde dnes stát,
na tomto místě.
Nutí mě to přemýšlet jinak,
než jsem dosud přemýšlel.
Že jsme bojovali za pravdu.
Možná i víc, než soudy.
Cítil jsem povinnost,
povinnost pokračovat.
A v roce 2005 došlo k průlomu.
Potkal jsem Alana Brecknella,
když vyšetřoval
vraždu svého otce, kterého zabil stejný gang
jako Miami Showband.
To bylo zřejmě důvodem, proč jsem se vrátil
v letech 2005 až 2006 do práce.
Policejní služba v Severním Irsku
stanovila tým
pro historická pátrání (HET)
s cílem odpovědět na otázky rodin
a zkontrolovat každou smrt.
Konečně se objevily dokumenty policie.
Našli je detektivové
z historického týmu, HET.
Myslel jsem, že to bude další skupina, před kterou budu svědčit.
Jak se ukázalo,
bylo to dost důležité.
Byly zveřejněny nové a znepokojivé informace
které se soustředí na tohoto muže, velitele UVF Robina Jacksona.
Jedna ze zbraní použitých ve vraždě Miami Showband,
pistole Luger, byla nalezena asi deset měsíců po vraždách.
S pistolí byl nalezen tlumič zabalený v izolační pásce.
Na tlumiči byly nalezeny Jacksonovy otisky prstů.
Ale v oznamovací zprávě
byla původně chyba, kterou udělalo oddělení pro otisky prstů.
Podle ní byly otisky na pásce.
Robin Jackson měl připravenou výmluvu,
jak se jeho otisky
dostaly na pásku.
Někdo ho evidentně upozornil.
A tak se nabízí otázka: proč někdo od policie
informoval Robina Jacksona,
který byl nejhorším kriminálníkem,
který tehdy na severu byl?
Výsledek vyšetřování HET nám předal
policii na stříbrném podnose.
Byl to nezvratný důkaz.
Tým pro historická pátrání zjistil, že detektiv, který vyšetřoval Jacksona,
podal stížnost na důstojníky, kteří Jacksona varovali.
Zpráva šla nahoru po hierarchii, a najednou... paf.
Nic se nestalo.
Neexistují záznamy o tom, kam stížnost směřovala
a jaký byl výsledek.
A nebylo to poprvé, co unikl spravedlnosti.
DUBLIN, IRSKO O ROK DŘÍVE
Během 90 vteřin
bylo centrum Dublinu zničené.
Je třicet tři mrtvých a téměř
tři sta zraněných.
Dodnes je to nejhorší zvěrstvo severoirského konfliktu.
Bomby jsme tu už zažili, ale ne v takové míře.
V Dublinu vybuchly během špičky
tři bomby
a následně,
asi o hodinu a půl později,
vybuchla čtvrtá bomba v severoirském Monaghanu.
Ta strašná zvěrstva v roce 1974,
což bylo jen rok před Miami.
Mluvíme o květnu '74 a červenci '75.
Můžu vám říct, že vím a věřím, že někteří z těch, co se podíleli
na útoku na Miami, měli také prsty
ve výbuchu v Dublinu a Monaghanu.
Také byli zmíněni tři hlavní plánovači bombových útoků.
Harris Boyle, major UVF,
a unionistický vrah známý jako Šakal.
Zvěrstva dopustili lidé,
o nichž jsme věděli.
Měli jsme informace, ale nic jsme proti nim nepodnikli.
Kapitán Holroyd byl překvapený,
že nebyl povolán vyšetřovat dublinské útoky
jako důstojník vojenské rozvědky
v místě, kde byli podezřelí.
Máme seznam jmen, které nazýváme chráněný seznam.
Asi rok před útokem na Miami
poskytl Colin Wallace seznam
známých členů polovojenských oddílů unionistů.
Je tam několik osob, které byly zapleteny do útoku na Miami.
Colin Wallace požádal o povolení
zaměřit se na některé osoby na chráněném seznamu.
Povolení však nikdy nedostal.
Kdyby Jacksona
a ostatní lidi na tom seznamu
zatkli a obvinili z trestných činů,
nemohli by zabít naše kamarády.
Podle mého názoru měl UVF příliš úzké vazby
na členy britské rozvědky.
Byl jsem nejmladší šéf informační služby na Ministerstvu obrany.
Měl jsem vynikající hodnocení.
A ze dne na den jsem byl odvolán.
Co se najednou změnilo?
Neexistuje jiný závěr, než že členové teroristických organizací
spolupracovali s britskou vojenskou rozvědkou.
Podle těchto a dalších důkazů proti němu
usuzujeme, že Robin Jackson byl agentem.
Agent pracuje pro britskou
vojenskou rozvědku,
MI5 nebo MI6.
Byl tu někdo, kdo
vraždí lidi
a zároveň je řízen státem.
To přece znamená, že stát je spolupachatelem.
To všechno jsem věděl, a nebyl jsem zdaleka sám.
Ale co jsme s tím mohli dělat?
Jediná možnost byla dát to do systému.
Ale pokud to systém nedovolí, nemůžete dělat nic.
Už jsem to nemohl dále popírat.
Byla to tajná dohoda,
součást systému.
A musel jsem zjistit, kam až to šlo.
Nejde mi o to, aby byl někdo potrestán,
ale jde mi o změnu systému, protože
zabíjet nevinné lidi je strašné.
Jen tak někdo mě nepřesvědčí.
Když se to ale povede, už není cesty zpět.
Čím víc jsem zjistil, tím více mi došlo,
že jedno je naprosto evidentní.
Byl tam ten britský důstojník.
Začal jsem přemýšlet:
možná, že důvod, proč účast
toho důstojníka tolikrát popřeli,
není, že to není důležité. Třeba je to naopak velmi důležité.
Odpověď týmu HET na otázku
„Co víte o tom důstojníkovi?“ byla
„Nebyl to britský důstojník.“
McDowell vás chtěl
anglickým přízvukem oklamat.“
Nedávalo to smysl.
Ten chlap věděl, že za deset minut bude po mně,
tak proč by měnil přízvuk?
Nikdo neměl na hlavě kuklu.
Byl to nesmysl.
Měl jsem pocit, že HET schválně nechává vinu
na naší straně Irského moře.
HET sestavila britská vláda, takže se zodpovídali
britské vládě.
Věřili jsme, že jejich závěry budou férové, přesné,
přesné,
bez předsudků.
Jenomže nebyly.
Společně se snažili
najít někoho
ze Severního Irska,
Ulsterský obranný pluk nebo policii,
a hodit je lvům.
Nechtěli dopustit, aby do toho byla zamotána Británie.
Když jsem to odmítl přijmout,
počkali si na mě po jednom jednání.
Až mě to děsilo.
Řekli, „Nevíme, kdy poprvé jste do toho
zatáhl britskou vládu!“
To mě zarazilo, řekl jsem si,
„jak dokážu, že jsem měl celou tu dobu na mysli
britskou vládu a ne Ulster?“
Tak jsem šel domů
a řekl jsem manželce: „Asi vyhráli.“
A ona to okamžitě
vyřešila.
Měla výstřižek z novin s rozhovorem,
který jsem dal
přesně dva týdny po incidentu.
Jasně jsem tam vypověděl,
že Brian McCoy,
náš trumpetista, řekl: „Neboj, Steve, je to britská armáda.“
Poslal jsem to na HET a zeptal se:
„Přehodnotíte teď své závěry?“
A oni odmítli uznat, že jsem jim to vůbec poslal.
Nepotřebuju nic zkoumat, abych věděl, že existovala tajná dohoda.
Nepotřebuju nic zkoumat,
abych věděl, že tam byl britský důstojník,
který tu operaci vedl. Já to vím.
HET mi o britském důstojníkovi odmítl cokoli říct.
Tak jsem si uvědomil,
že potřebuju jiný zdroj informací.
Bylo jasné, že musím mluvit s lidmi,
kteří byli ve vězení, kteří ten zločin spáchali.
Crozier a McDowell.
V té době je propustili v rámci mírového procesu.
Po dvou letech jednání a po celé generaci krveprolití
a desetiletích rozdělení a rozhořčení přichází nová éra míru.
Vězni, které jsme s Tonym Blairem propustili,
byli v drtivé většině odsouzeni
na doživotí, někteří na 40 let.
Abychom se k nim dostali,
potřebovali jsme povolení
vedení organizace, které byli součástí,
Sboru ulsterských dobrovolníků.
Tuhle organizaci
nenajdete v telefonním seznamu.
Nejde prostě zavolat
na ústřednu a nechat se s nimi spojit.
Ale vzpomněl jsem si, že kamarád Frana O'Toola
byl prý zapojený do mírového procesu
jako prostředník mezi UVF
a britskou a irskou vládou.
Stephen Travers mě kontaktoval,
hodně četl o mé práci
s polovojenskými jednotkami v Severním Irsku.
A cítil, že bych mu mohl otevřít dveře.
Vrátil se a řekl mi:
„s Crozierem a McDowellem
se potkat nemůžete.
Ale možná bych mohl zařídit
jednání s vedením UVF.“
Šlo o zástupce velitele.
Krycí jméno mělo být Řemeslník.
Chris mi zavolal a řekl,
„Dole čeká taxík.
Setkáme se s ním.“
Podíval jsem se na něj a řekl,
Můžou nás zabít!“
To mi připadalo naprosto logické,
ale snad to naznačuje,
jak jsem byl šťastný,
že snad získám nějaké odpovědi.
Řemeslník se posadil a vytáhl
ručně psané poznámky, asi osm
nebo devět stran.
Řekl: „Věděl jsem, že ten den jednou přijde.“
Řemeslník mi řekl, že
plánovali, aby ta bomba vybuchla,
až budeme doma v bezpečí.
Chtěli tím sdělit, že se dostanou
až do Dublinu, do srdce Irské republiky.
Ale od strážníka
z místa zločinu jsem věděl,
že to byla krátkodobá rozbuška, na deset až patnáct minut.
Vybuchla by...
a zabila by všechny v autě.
Zeptal jsem se na britského důstojníka.
Odpověď...
byla překvapivá. Nepopřel, že tam byl britský důstojník.
Řekl,
že ten Brit docela riskoval. To mi řekl.
Ale pořád jsem neměl jméno.
V roce 1987 se v britském parlamentu
projednávala totožnost toho důstojníka.
Přečtu, co bylo řečeno.
Cituji.
„Začíná se ukazovat jako pravděpodobné,
že zabití tří hudebníků z Miami Showband
zorganizoval kapitán Robert Nairac.“ Konec citátu.
Pan Livingstone rozhořčil poslance
řadou nepodložených tvrzení o Severním Irsku.
Patřilo k nim obvinění,
že kapitán Robert Nairac,
kterého v roce 1977 zabila IRA,
možná v provincii zorganizoval řadu vražd.
Pane Livingstone, jaký smysl
má takhle bezohledně urážet památku mrtvého?
Čím víc poznávám politiku, tím víc objevuji divné věci,
o kterých se toho moc neví.
Například, co se skutečně dělo v Severním Irsku.
Některé hrůzy nezákonně
provedli britští vojáci.
Nairac nebyl žádný šílený psychopat, který měl rád zabíjení.
Věřil, že pracuje v dlouhodobém zájmu Británie.
Robert Nairac byl zřejmě členem Čtrnácté zpravodajské společnosti,
stínové britské protipovstalecké skupiny.
Existuje podezření, že Nairac
byl majitelem britského přízvuku,
který tehdy muzikanti slyšeli.
Byl viděn ve společnosti Jacksona,
stejně jako s Harrisem Boylem, zabitým v útoku na Miami.
Kdoví, kým vlastně Robert Nairac byl?
Když jsem ho poznal, řekl, že pracuje pro důstojníka MI6,
pro kterého jsem pracoval já.
Roberta Nairaca jsem znal.
Myslím, že ten člověk byl tak...
nadšený, že ho lidé z rozvědky
mohli snadno zmanipulovat.
Řekl, že mi o své úloze lhal.
Jakmile dostal informace, spustil akce,
které, jak nyní s Colinem věříme,
měly ty informace zneužít
ve spolupráci s teroristy.
SEVERNÍ IRSKO – 1987
Podle informací od členů gangu hrál
kapitán Robert Nairac ze speciální letecké služby britské armády
klíčovou roli při vraždách Miami.
Kapitán Nairac předal bombu
a zbraně určené pro operaci
na opuštěném parkovišti ve městě Portadown.
Nemám nejmenší pochybnost,
že pokud jsou obvinění proti kapitánu Nairacovi pravdivá,
tak jen poslouchal rozkazy.
Potřebujeme se dostat k vysoce postaveným špionům v MI5,
kteří nechávali takové mise schválit.
Nechávali zabíjet naprosto
nevinné lidi jako muzikanty z Miami Showband.
Mluvíme o vlastizradě v srdci britského státu.
Jmenuji se Michael Mates. 36 let jsem byl poslancem,
20 let jsem byl armádním důstojníkem.
Jak dlouho
si ještě budou občané Severního Irska
moci říkat Britové?
Dokud jsme my dva naživu a tak dlouho, jak budou chtít.
Ke konci mého angažmá v armádě jsem byl pětkrát v Severním Irsku.
Tehdy jsme byli skoro ve válce.
Byla by to válka nebýt toho, že jsme byli
na britském území.
Tohle byl každodenní obrázek:
vražda sem, vražda tam mezi dvěma komunitami.
Obě strany mají na svědomí hrozné věci.
A tak to šlo dál.
Britská armáda a policie jen bezmocně přihlížely.
Viděli jsme více
zvěrstev IRA než zvěrstev UVF.
Střelci IRA pokračují v občasné střelbě.
V tuto chvíli jsme ve válce s britskou armádou.
Jsou symbolem něčeho v zemi,
která je po staletí nenáviděná.
Je to symbol
vlády britského imperialismu v Irsku
Britští vojáci
brzy zjistili, kdo je nepřítel.
Nebyli to protestanti.
Protestantští extremisté
velmi zřídka napadali armádu, velmi zřídka.
A tak si řekli,
tihle kluci dovedou být dost hrozní,
ale jsme na stejné straně.
Kde žiji, jsou bojovníci IRA naším jediným nepřítelem.
Jde jen o IRA?
Ano, IRA, jejich
pistolníci a útočníci.
Teroristé z řad protestantů mohli jednat celkem bez omezení.
Pracovali pro bezpečnostní složky
a likvidovali
známé nebo podezřelé, silně podezřelé,
členy IRA.
– Když říkám bezpečnostní složky– – Zabíjeli je.
Zabíjeli je, vraždili.
Britové používají místní proti místním.
Straní těm, v jejichž vítězství věří.
V tomto případě to je UVF.
A používají je k porážce IRA.
To Britové dělají. Takhle vystavěli své impérium a drží si ho.
Dělali to na celém světě.
Britská armáda začala dle vojenských instrukcí
provádět taktiky,
které byly očividně
nepřiměřené a nezákonné.
Orgány tyto taktiky posvětily.
Mé orgány, mí politikové,
a byly to příkazy shora.
S Colinem Wallacem jsme napsali paní Thatcherové.
Poslali jsme jí
32stránkový dopis
se seznamem nezákonných operací
v Severním Irsku.
Žádná z těch informací nebyla použita.
Lidi, kteří se do toho zapojili, mohli klidně pokračovat.
Vláda opakovaně prohlásila,
že Severní Irsko je součástí Velké Británie.
A tak tomu zůstane,
pokud se její občané a Parlament ve Westminsteru nerozhodnou jinak.
Měla něco udělat, ale neudělala nic.
A poté popřela, že ty dokumenty viděla.
Když jsem se v Parlamentu vyjádřil
k Miami Showband,
byl to bizarní okamžik. Paní Thatcherová měla převahu.
Stála tam jako pilíř
a všechny zpražila pohledem, když jí kladli otázky.
Nepodívala se mi do očí, zdála se mi shrbená.
Bylo vidět, že je to třaskavé téma.
Paní Thatcherová dělá všechno, aby zabránila vyšetřování.
V demokracii přece není možné, aby se takové obvinění
otevřeně nevyšetřilo.
Čím více důkazů jsem měl, tím jasnější mi bylo, že britská vláda,
prostřednictvím armády,
nás zvolila jako obětní beránky,
které se rozhodli zabít,
aby dosáhli svého politického cíle.
Zvolili nás, protože britské úřady
chtěly, aby irská vláda
uzavřela severní hranici.
IRA by tak po případných útocích nemohla snadno uniknout
do relativního bezpečí na jihu.
Takže se rozhodli vybrat
ty nejnevinnější a nejdůvěryhodnější cestovatele,
kteří přes hranici cestovali sem a tam.
A my jsme se měli zapsat do dějin
jako teroristé, kteří vozili bomby pro IRA.
Když se vláda rozhodne
zabít vlastní občany
a zabít občany svého nejbližšího souseda,
nelze to omluvit. Neexistují polehčující okolnosti.
Někoho si vyberou a řeknou, zabijeme ho pro vyšší dobro.
Zřejmě by argumentovali,
že to dělají pro dobro země. A nejspíš je to pravda,
což je ironické. Ale není to demokracie.
Chtějí mít všechno.
Chtějí vyhnat teroristy
a zároveň tvrdit, že dodržují zákony.
S tím jsem nesouhlasil a postavil se proti.
Začali se za mě stydět.
Museli mě rychle vyměnit a nechat zmizet, abych nepřišel
náhodou na něco dalšího.
V důsledku toho
jsem byl odvolán z Irska obzvláště nepříjemným způsobem.
Odvezli mě přímo do Netley,
což je nechvalně známá
armádní psychiatrická
klinika.
V nemocnici
mě nezákonně drželi
měsíc.
A hlavně, a to souvisí s Colinem Wallacem,
museli mě zdiskreditovat,
aby nikdo neuvěřil ničemu, co řeknu, i kdyby to tisíckrát byla pravda.
Holroyd i Wallace odešli s poskvrnou.
Vědomě mě zneužily úřady,
které pak nechtěly přiznat,
že takovou aktivitu povolili.
Mé odvolání ze Severního Irska i disciplinární slyšení
byly zmanipulované.
Následovalo obvinění z vraždy.
Zmizel jeden z mých kolegů.
A jeho tělo bylo nalezeno v řece.
Patolog řekl, že objevil na nose zranění
způsobené zásahem bojového umění,
tedy od někoho s vojenským výcvikem.
Nakonec jsem byl odsouzen na deset let.
Případ proti Wallaci byl extrémně slabý.
Jediný důkaz byl nepřímý.
Vůbec jsem nepochyboval o tom,
že Colin Wallace nikoho nezabil.
Dokonce jsem věřil, že ho nastrčili.
Kdo ho nastrčil?
Řekl bych, že špionážní služby této země.
Když střelíte po nositeli zpráv, zdiskreditujete ho.
Útok vyvolá zvednutá obočí a otázky.
Mělo to lidem říct,
pokud zvažujete, že něco řeknete,
radíme vám to nedělat.
Ve snaze ochránit se
zlikviduje systém každého, kdo tvrdí,
že je moc zneužívána.
Stali jsme se pěšáky
politických her...
styděl jsem se.
Měl jsem vůči Britům obrovskou úctu,
takže jsem se cítil, jako bych zradil, co jsem miloval.
To je taková síla,
že člověk prostě
přestane fungovat.
Často se ráno probudím a...
je mi vlastně líto, že jsem vzhůru.
Nedávno mi diagnostikovali jakousi přetrvávající změnu osobnosti.
Nikdy jsem o tom neslyšel.
Něco...
se přihodí...
a...
vy z toho vyjdete
jako úplně jiný člověk.
Byl jsem namyšlený,
sebevědomý hudebník.
Byl jsem...
fakt šťastný.
Moje žena byla taky šťastná.
Byli jsme šťastní a najednou...
zničeho nic se to stalo.
Ptal jsem se své manželky Anne
„Změnil jsem jsem se potom?“ Řekla mi, že to bylo jako učit se
žít s jiným člověkem.
A naučit se milovat někoho jiného.
Jediné, co jsem v životě fakt uměl,
bylo hrát na tenhle nástroj.
To jediné jsem mohl dělat,
aniž bych měl strach nebo na to myslel.
Nemusel jsem ani zkoušet. Byla to jedna z těch věcí.
A najednou to bylo pryč.
Dlouho potom jsem cítil,
že na světě není nic, co bych mohl dělat.
A uvědomil jsem si, že ten člověk
zůstal ležet na poli
31. července 1975.
V roce 2006
mi volal policista jménem James O'Neill.
James O'Neill byl strážníkem na naší akci.
Dostal na starost shromáždit ráno důkazy.
Když jsem ho později potkal,
měl dokonalé poznámky.
Byl zjevně
velmi profesionální.
Ale také přinesl
fotografie z pitvy.
Řekl mi, „mám tu fotky, které jsou dost strašné.“
Řekl jsem, že se na ně podívám.
A strašné opravdu byly.
Byly tam fotky kluků v márnici.
Se strašlivými zraněními. Fakt to bylo...
hrozné.
Po tom útoku
jsem to všechno vytěsnil z hlavy.
A uvědomil jsem si, že až do té doby
jsem nepřijal, že jsou mrtví.
Myslel jsem, že to byl jen zlý sen. Byla to chyba.
Dokonce i po těch letech.
Tony nebyl pro mě mrtvý.
Frana O'Toola nikdo nemohl zabít, byl taková hvězda.
Brian McCoy je nejspíš někde s rodinou.
Ve skrytu duše jsem věděl,
že je to nesmysl.
Ale až když jsem je viděl takto,
uvěřil jsem, že jsou mrtví.
Občas jsem si pomyslel,
že i já jsem možná umřel.
A že neumím přijmout vlastní smrt.
To víte, je to otázka, která se občas objeví.
Ulevilo se mi, že nejsem na těch fotografiích.
Byl to pro mě podnět,
jak tu vnitřní bolest vyřešit.
Nejde to,
dokud neuděláte určité kroky. A tohle byl velký krok.
Bylo to potvrzení,
že naše vyšetřování je správné a že v něm máme pokračovat
s ještě větším odhodláním.
V Irsku byl
britský terorismus.
To mě přivedlo k této výpovědi,
kterou jsem připraven dokončit.
Chci, aby ta supervelmoc věděla, že je ve válce,
protože já neustoupím.
Zabili mi kamarády, a mě chtěli nechat umřít.
Z nás všech chtěli udělat teroristy.
Jenomže já jsem se probudil a za tohle budou platit.
Zažalovali jsme
britské Ministerstvo obrany.
Chci, aby Británie uznala svůj zločin. Chci aby řekla,
že tohle už nikdy nedopustí.
Spolu se Stevenem
pracujeme
na tom případu v Belfastu
u Nejvyššího soudu.
Je děsivé,
že zúčastněné orgány
Nás nechali přes 42 let
čekat
na spravedlnost.
Vyzkoušeli na nás všechny hnusné možnosti.
Pořád zdržují a vykrucují se.
Měli jsme obecné důkazy,
ale zasypali nás dokumenty.
Vytahují na nás veškeré svinstvo, jaké najdou.
Ale vlastně nás tím posilují.
Ve studiu je se mnou jeden z přeživších masakru Miami Showband,
Steve Travers. Vítejte v programu.
Děkuju, Pate.
Bojovali jsme a bojovali za to, čemu se říká „objev.“
V srpnu, myslím že 30., nám soudce
poskytl 82
z 84 dokumentů.
Mezitím jsme dostali informaci
od irské vlády,
což je něco výjimečného.
Právě jsem dostal tenhle dopis od Sboru ulsterských dobrovolníků.
Je tam dopis, který má irská vláda
v rukou 30 let,
od UVF, kde vládu informují,
že MI5 požádala UVF
aby zavraždili Charlieho Haugheye.
Informovali o tom naši vládu,
protože chtěli, aby bylo jasné, že s tím nemají
nic společného.
Je to na hlavičkovém papíře, nevěděl jsem, že nějaký mají,
ale očividně ano.
Je to z 5. 8., 1987.
Píše se tam: „Colin Wallace a Fred Holroyd
říkali pravdu, když odhalili,
že britská rozvědka stála za vraždami, únosy...“
Ten dopis
si stěžoval na jednání MI5 s UVF,
se kterými spolupracovali.
Od MI5 dostali vadné rozbušky
a bomby.
Bylo zmíněno „jako v případě
Miami Showband.“
Tak zásadní dokument jsme mohli získat
už před 30 lety.
– Rád vás vidím, Winstone. – Jak se máte?
– Dobře, díky. A vy? – Fajn.
Útok na Miami Showband
měl
širší kontext.
A jako někdo,
komu je blízký styl myšlení
Sboru ulsterských dobrovolníků,
jsem pochopil,
že cílem operace UVF
v žádném případě nebylo
zabít členy Miami Showband.
Winstone, dobře víte, že tohle neberu.
Fakta tomu naprosto odporují.
Ale nemyslím si, že
má smysl hádat se
nebo slovíčkařit.
Celá ta věc byla katastrofa.
To, co
zabraňuje nějakému narovnání a usmíření, je fakt, že
zodpovědnost za to
nepřijaly
polovojenské jednotky unionistů ani republikánů ani stát.
Takže je fajn, že si můžeme sednout,
vy mi řeknete svůj názor
a já opáčím, že s tím naprosto nesouhlasím.
A nedopadne to tak, že naštvaně práskněme dveřmi,
ale něco si z toho odneseme.
Ano, to je důležité,
a je důležité zajistit,
aby se události z minula
neopakovaly v budoucnosti.
A je třeba poslat jednoduché poselství,
že už nikdy nesmí být žádné oběti.
To jsou velmi povzbudivá slova.
Doufal jsem, že tohle bude
začátek něčeho delšího, než pouhé setkání.
– To rozhodně – A příští setkání bude s mnohem širší
účastí.
Je důležité, že lidi, kteří byli zodpovědní za tak hrozná zvěrstva,
se s námi setkali
a slíbili,
že se pokusí věci napravit.
A fakt, že se jménem organizace
postavil před kameru. To něco znamená.
SETKÁNÍ PRAVDY A USMÍŘENÍ ÚNOR 2018
S ohledem na spravedlnost... bych chtěl znát pravdu.
A pokud je ve hře amnestie,
já osobně s ní souhlasím.
S podmínečnou amnestií za předpokladu, že lidé řeknou pravdu.
Skuteční vůdci, které potřebujeme, jsou takoví,
kteří přiznají zvěrstva na obou stranách a řeknou,
že nikdo nemá monopol na utrpení nebo ztrátu.
A nikdo tu nemá monopol na machinace,
ke kterým docházelo posledních 40 let.
Vlastně nemám jiný smysl života než tento.
A kdybych si to před pár lety nepřiznal, neměl bych ani tento.
Snad se nám podaří
něco změnit.
Něco takového mi dává smysl.
To by mě mohlo dostat pryč z toho pole.
Nikdy jsem nechtěl dělat nic jiného, než hrát na baskytaru.
Tak to je.
Když dneska hraju, dovedu být tím, kým jsem kdysi byl.
Protože...
to je jediná věc, kterou jsem
tehdy měl
a stále ještě mám.
Hudba je společný jazyk.
Je to něco, co všichni
oceňují a milují, bez ohledu
na politické nebo náboženské názory.
Dovedli jsme spojit komunity.
Když jsme hráli, na sektářství nebyl prostor.
Tohle umí hudba.
Lidé, co dělají tak strašné věci, se krásy bojí.
Bojí se všeho dobra ve společnosti.
Zvuky hudby
znějí mnohem dále než zvuk jejich zbraní a bomb.
Fred Holroyd si najal právníka,
aby dosáhl vymazání záznamů o své mentální poruše.
Do armády se nikdy nemohl vrátit.
Colin Wallace strávil několik let ve vězení,
ale byl zproštěn obvinění z vraždy, když se prokázalo,
že u soudu byly použity falešné důkazy.
Britská vláda ještě neodpověděla na nové důkazy
propojující MI5 s útokem na Miami.
Stephen a Des nadále bojují za pravdu.
Překlad titulků: Marie Pavlů