Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NORD-IRLAND 1975
Konflikten i Nord-Irland... Det var en 30 år lang konflikt.
I denne perioden ble rundt 3 700 folk drept,
og nærmere 40 000 skadet.
Dette har resultert i at en generasjon tenåringer
har blitt fratatt de normale sosiale utløp
som andre ungdommer har.
Derfor er det så viktig når noe underholdning overlever.
Mange dansehaller må kanskje legges ned.
Dette grunnet det som skjedde med Irlands mest populære gruppe.
Den gruppen kunne fulle alle saler nord og sør for grensen.
Den het Miami Showband.
Jeg børster mine sko Glemmer arbeidsdagen
Og reiser ut i natten
Miami Showband var Irlands mest glamorøse band.
Vi hørte ikke oss selv spille.
Det var så mye skriking.
Kjører ut med bilen Den skinner som en stjerne
Du klemte deg inn. Du brydde deg ikke
om smerten. Du sto på beina når du var der.
De var superstjernene våre.
Jeg var overlykkelig.
Her er jeg, frontfigur i et av verdens beste band.
De irske Beatles.
En vill kveld Jeg skal ha en vill kveld
SHOWBAND I DRAPSFELLE
Jeg var knust.
Hvorfor ville noen skade Miami?
Alle elsker musikken.
Showband ble aldri det samme igjen.
Musikken døde den kvelden Miami døde.
Tror du at Miami Showband var tilfeldige drap?
Jeg tror ikke det var tilfeldig. Jeg tror de var utvalgt.
Folk var sjokkerte.
Jeg er fast bestemt på å finne de som drepte Miami Showband,
selv om det fører til toppen av de britiske myndighetene.
Det har gått 40 år, men vi nærmer oss endelig sannheten.
Jeg ble født og oppvokst i sør-Tipperary, i Irland.
Langt sør fra hvor konflikten brøt ut i Nord-Irland,
som er en del av Storbritannia.
Faren min var en nasjonalist.
Faren min hadde ønsket å se et samlet Irland.
Det irske folket ønsker det.
Det var ingen hat, ingen mislikte Storbritannia.
Faren min meldte seg inn i
den britiske hæren da andre verdenskrig brøt ut.
Jeg vokste opp med respekt for uniformen.
De representerte alt som var godt.
Jeg var aldri mistenkelig
mot den irske eller britiske staten.
Jeg kunne ingenting om politikk.
Foreldrene mine hadde sett...
...hva politikk kan gjøre, så...
...de var glade for at jeg ville spille instrument
og vie livet mitt til det.
-Hei. -Hyggelig.
Alt bra?
I 62, 63, tok The Beatles over verden.
Elsk, elsk meg nå
Jeg hørte "Love Me Do" på radioen.
Som 11-åring bestemte jeg meg for å bli med i The Beatles. Det var så enkelt.
Elsk meg nå
En dag spurte en ung fyr meg
om jeg ville spille bass i gruppen hans.
Jeg hadde aldri spilt bass.
Jeg tenkte: "Er det bra nok for Paul McCartney, er det bra nok for meg."
Det øyeblikket jeg tok på den,
var det som jeg ble plugget i en kontakt.
Jeg spilte til jeg fikk blemmer på fingrene.
Jeg ble bedre og fant ut av det.
Kom, la oss danse til rock n' roll
Det ble starten på musikken min.
Kom, la oss danse til rock n' roll
Jeg steg fort i gradene.
På den tiden raste konflikten i Irland.
NORD-IRLAND - 1973
Bemann kanonene!
Flere bomber i Nord-Irland, etterlatte alt i ruiner.
Det blir ikke fred før de erkjenner
Nord-Irland som del av Storbritannia,
og at det forblir slik.
Nord-unionister, for det meste protestanter
ønsket at Nord-Irland skulle være i union med Storbritannia.
Og nasjonalistene, for det meste katolikker, ønsket et samlet Irland.
IRLAND FOR IRSKE
Det blir aldri vennskapelig mellom protestanter og katolikker igjen.
Det er en bitterhet.
Den mest potente paramilitære gruppen på lojalistsiden, UVF,
eller Ulster Volunteer Force.
Og på den republikanske siden har du den provisoriske IRA,
den irske republikanske armé.
IRA-BOMBING, BELFAST
Terrorisme fra begge paramilitære gruppene eskalerte,
og de sivile led mest.
Samtidig som dette skjedde
var showband veldig populære i Irland.
I nord og sør.
La meg høre litt rock n' roll Uansett hva det er
Showband laget cover av popmusikken,
alt man kunne danse til.
Showband-scenen var fantastisk,
fordi folk levde i konflikten og det var et utløp for dem.
Å pynte seg og dra på showband, det var som terapi.
Det var så mange showband,
men landets største var Miami Showband.
Jeg måtte på audition,
men jeg hadde ingen tvil om at jeg ville få jobben.
Jeg var så selvsikker.
Visste ikke hva du het
FORSANGER, MIAMI SHOWBAND
Brydde meg ikke Fordi jeg lette
Men du var alltid ment for meg
Jeg husker forsangeren, Fran O'Toole, han var et ikon.
Alle jentene forelsket seg i han.
Jentene hadde bilde av Fran på soverommet.
Han ble beskrevet som Irlands største soulsanger.
Han var så god.
Showet kalles Me and My Music.
Det er sanger jeg har skrevet med min venn Des Lee.
Har ikke sovet et blunk
Des var bandlederen.
Han var veldig engasjert i låtskriving. Han skrev låter med Fran.
Vi sov...
...drakk, og spiste musikk.
Ikke noe galt med...
Hovedinstrumentet mitt var saksofon.
Brian McCoy var høyt respektert i musikkbransjen.
Han var en stor trompetist og han elsket familien, barna og hunden sin.
Ray Millar var trommeslager.
Han var gøy å være med, og det viste i trommespillingen.
Gitaristen vår, Tony Geraghty, var en usedvanlig begavet musiker.
Vi ble kjapt nære.
Han så på meg og vi smilte til hverandre
og vi la noe ekstra i musikken. På en måte som telepati.
Vi bodde alle i republikken Irland, i Dublin,
men vi var ekstremt populære i Nord-Irland.
Det ble begått forferdelige grusomheter.
Men midt oppe i alle mordene og kaoset,
var vi like populære på begge sidene av grensen,
nord og sør, til et blandet publikum.
Du ser på et publikum og...
...ser ikke hvem som er katolikk eller protestant.
De ser like ut, de snakket likt.
Den gang
visste jeg ikke
hvilken religion noen i bandet hadde.
Ray Millar og Brian McCoy
var fra nord og var protestanter. Resten var katolikker.
Det handlet aldri om religion eller politikk.
Det eneste som betydde noe var:
"Hvor bra spiller han?"
Det var det hele. Ja, musikken var vår religion.
Som alle andre band
dro vi ukentlig over grensen til nord.
Jeg tenkte at musikere var immune.
Ingen av bandene ble påvirket av problemene i Nord-Irland.
Så...
...det som skjedde med oss 31. juli var et stort sjokk.
Lokalet var Castle Ballroom i Banbridge.
Banbridge er i Nord-Irland.
DANSING
Vi kom fra Dublin, som er i Irland.
Vi kom dit,
alt var som normalt.
Og den kvelden,
har de nok ropt: "Clap your hands! Stomp your feet!"
Det var Frans største hit.
Klapp med hendene! Tramp med føttene!
Jeg husker "Clap Your Hands! Stomp Your Feet!",
for vi lettet fra bakken når vi gjorde det.
Vi gikk amok da de spilte den!
Vi sa det var siste sang,
og da begynte folk å rope og skrike.
De ville ha mer. Det var alt man hørte.
Vi dro nok fra Banbridge rundt klokken to om natta.
Det var fem i bilen, fordi Ray, trommespilleren,
hadde dratt til Antrim i egen bil.
Og etter om lag ti femten minutter
så vi lommelyktene...
...som vinket oss inn.
Brian snudde seg og sa: "Det er et sjekkpunkt her."
Når du var i nord, kunne du bli stoppet av...
...myndighetene.
Denne kvelden
ble vi bedt om å gå ut av bilen.
Vi gikk ut...
...og sto nær bilen.
Jeg så fem soldater. Alle hadde maskingevær.
Soldatene var veldig vennlige. De spøkte med oss.
Det kom en mann som virket som han bestemte.
Da han kom ble alle mer profesjonelle.
Da han snakket var det en tydelig, fin,
og belært engelsk aksent.
Ikke en nord-irsk aksent.
Ble man stoppet i en veisperring i Nord-Irland,
var det ikke vanlig å høre en britisk aksent.
Den stemmen skilte seg ut fra resten.
Brian dultet meg i albuen,
og han sa: " Vi er straks av gårde. Dette er den britiske hæren."
Jeg følte meg trygg.
For meg betydde en uniform lov og orden.
De var der for å beskytte oss.
Så hørte jeg at noen andre soldater åpnet Volkswagen-minibussen vår.
Og plutselig...
...eksploderte bilen. Det brant veldig.
Det var skyting. Det var skriking.
Det var gråting. Det var kaos.
Kraften fra bomben som eksploderte bilen
kastet meg over grøfta og inn i åkeren.
Hele verden ble rød.
Alt var i sakte film. Jeg prøvde å løpe. Jeg hørte skudd.
Soldatene hoppet ut i åkeren etter oss,
og skjøt.
Jeg hørte Fran si:
"Vær så snill, ikke skyt!"
Jeg hørte stemmer som skrek,
og sa...
"Er dere sikre alle drittsekkene er døde?"
Jeg hørte en stemme med nord-irsk aksent si:
"Kom an! Jeg tok dem med dumdum-kuler. De er døde."
Jeg kom meg på hovedveien.
Det var som en krigssone.
Det er blod overalt.
Det er kroppsdeler overalt.
Jeg ropte på Fran, Brian og Tony.
Ingen av dem svarte.
Og Steve stønnet.
Jeg ropte: "Steve?
Jeg drar til Newry politistasjon etter hjelp."
AKUTTEN
Jeg kom på vakt morgenen etter for å se at Miami Showband...
...hadde blitt overfalt...
...og tre av medlemmene var drept.
Og én av dem var på intensiven.
Jeg var skutt med...
...en dumdum-kule, en ekspanderende kile.
Den eksploderte i...
...om lag 16 deler inni meg.
Den gjorde mye skade.
De visste ikke om han ville overleve.
Alle var bare...
...forferdet.
Jeg ba til Gud om at han fikk leve.
Jeg forventet at Brian var hjemme til to.
Så jeg sovnet og hørte ingen komme hjem.
Jeg ble oppringt klokken sju om morgenen av Brians svoger.
Han sa: "Å, jeg hørte et band ble overfalt ved grensen.
Jeg sa: "Men jeg...
Jeg har en dårlig følelse."
Så tok jeg på radioen for å få åtte-nyhetene.
Det ble kunngjort at Brian var drept.
Da jeg våknet på sykehuset,
sa jeg: "Hvordan går det med Tony, Fran og Brian?
Når kan jeg treffe dem?"
Svaret jeg fikk var: "Noen er bedre, andre verre."
Men til slutt måtte de si meg...
...at de var døde.
Alle pengene, jeg brukte her
FRAN O'TOOLES BEGRAVELSE 1 AUGUST, 1975
Brukte jeg i godt selskap
TONY GERAGHTYS BEGRAVELSE
DANSESALENE I STILLHET NÅR FAMILIENE SØRGER
Morgenen etter massakren...
...tok politiet meg inn på et rom...
...for å tegne et fantombilde av noen
jeg husket fra den kvelden.
Det var en ting som skilte seg ut.
Jeg hadde alltid vært fan av Buddy Holly.
En av dem hadde mørke briller med tykk innfatning.
De fant en del av brillene langs hovedveien.
Slik tok de én av drapsmennene.
POLITIET ER PÅ SPORET AV DRAPSMENNENE
To menn ble arrestert og siktet for drapene.
Ettersom jeg ble bedre,
begynte jeg å innse at jeg var et vitne.
Vi var...
...veldig nervøse for å dra nordover for å vitne.
Men jeg sa til Stephen:
"Vi må gjøre dette for guttene."
Vi må vitne for å få dem dømt."
EN FÆL HISTORIE BLE FORTALT I RETTEN
Da jeg så de som drepte vennene mine,
gjenkjente jeg dem ikke. Des gjenkjente den ene.
Familiene til de tiltalte skrek til meg:
"En dag tar vi deg! Samme hvor,
samme når!"
Da jeg nevnte
at på drapsnatten var det
en britisk offiser
som kom og styrte operasjonen,
ble det oversett. Vi fikk alltid beskjed om:
"Dere tar feil." Eller: "Det betyr ingenting."
Under rettsaken var jeg ikke interessert.
Jeg ville bare få det overstått,
og om de var skyldige, sende dem i fengsel, om ikke, la oss gå hjem.
Vel, fra originalbandet har vi to av gutta. Vi har Ray,
trommeslageren vår her,
og Stephen på bass. To av originalmedlemmene.
-Og deg selv. -Med meg blir det tre.
Å få Miami samlet igjen var...
...det var naivitet.
Vi ville bare dytte det til sides.
Uten å spille en eneste note
ble Miami Irlands største showband igjen.
Stort sett grunnet sympatien de fikk.
Publikum var enda større.
Hysteriet.
Jeg følte at de kom for å se oss, ikke høre oss.
Det var mer voyeurisme enn at de likte musikken.
Hvis du kunne sett dem
Jeg burde ikke gått tilbake. Jeg var veldig traumatisert.
Jeg ble fysisk bedre
ganske fort. Jeg var ung. Jeg var bare 24 år.
Men det er bare noe som
presser seg på deg og hindrer deg i å leve et normalt liv.
Managerne overtalte meg til å bli til sommeren.
Jeg gledet meg til å slutte.
Jeg og Anne bestemte oss for å starte et nytt liv i London.
Og være anonyme.
Jeg tenkte: "Jeg må aldri
tenke på det igjen.
Bare bli her og glemme den kvelden.
Jeg dytter det unna.
Dette er ikke en del av livet mitt. Det er historie."
Vi bodde i London i 17 år.
Men samme hva jeg gjorde,
lå det alltid der.
Mens vi var i London endret Irland seg.
Vi sa: "Det er trygt.
Vi flytter tilbake til Irland."
Men det ble stilt spørsmål om drapene på Miami Showband.
DREPT
Jeg ble bedt om å vitne i Barron-tribunalen.
Noe som antydet at det var mer enn noen kjeltringer
som sto bak hendelsen.
Kanskje spørsmålene er verdt å følge opp.
Jeg sa:
"Jeg skylder, ikke bare til våre drepte venner...
Jeg skylder meg selv å få noen svar. Jeg har ventet lenge."
Det var da jeg måte Margaret Urwin,
som allerede hadde etterforsket mange saker, inkludert vår.
Miami Showband var åpenbart særlig utsatt.
Intensjonen var helt klart
at bomben skulle drepe alle.
Men bomben eksploderte for tidlig.
Liket av to menn ble funnet nær bilvraket.
De drepte var Harris Boyle og Wesley Summerville.
De ble identifisert av tatoveringer
som medlemmer av Protestant Ulster Volunteer Force
MASSAKRE POPBAND OVERFALT AV UVF
Jeg kjente til navnet UVF, Ulster Volunteer Force.
Men jeg visste ikke noe mer, ikke før jeg etterforsket.
Lojalistiske paramilitære som UVF
var villige til å gjøre alt for å beholde unionen med Storbritannia, også drap.
-Har dere våpen? -Ja.
-Dere er beredt til å bruke dem? -Stemmer.
-Og dere har brukt dem? -Ja.
Mange ble arrestert i dagene etter angrepet.
To av de dømte var Thomas Raymond Crozier
og James Roderick McDowell.
Også medlem av UVF.
"Drap som Miami Showbands må stoppes", sa dommeren,
da han dømte McDowell og Crozier
til Nord-Irlands lengste livstidsdommer.
Det var et navn som stadig dukket opp.
De lokale Ulster Volunteer Force
hadde akkurat fått ny leder ved navn Robin Jackson,
som var kjent som "Sjakalen".
Robin Jackson var nok den mest suksessfulle drapsmannen
gjennom tidene i Nord-Irland-konflikten.
Det påstås at han sto bak mellom 50 og 135 drap,
enten ved å begå dem selv, eller med gjengen sin.
Tidligere straffedømte som satt inne med Jackson,
som ikke var relatert til Miami-hendelsen, sa han løftet skjorta
og viste brannskadene han fikk fra bomben.
Robin Jackson ble tatt inn til forhør
om Miami Showband-massakren.
Jeg var i tjeneste i 37 år.
Jeg var etterretningsleder i avdelingen der Jackson bodde.
Jackson var vårt største mål.
Han ble mistenkt for Miami-hendelsen
grunnet stedet det skjedde,
det var Robin Jacksons hjemmebane,
og at han var en stjerne i UVF,
og han var assosiert med Boyle og Somerville.
Men de hadde ingen indisier eller tekniske bevis.
Og Jackson tiet under avhør.
Så han gikk fri.
Fordi jeg måtte vite mer om dette,
snakket jeg med to tidligere etterretningsoffiserer.
På slutten av 60-tallet og begynnelsen av 70-tallet
var jeg i hæren i Nord-Irland.
Jeg var informasjonssjef.
Men det var dekke for psykologiske operasjoner.
Jeg skulle samle informasjon om hvordan vi kunne forstyrre
terrororganisasjonene.
Det var mye vold.
Folk glemmer hvor voldelig det var.
Min jobb var å rekruttere folk
i terrororganisasjoner som kunne gi oss informasjon
som ville hjelpe oss å finne terrorisme.
Begge sidene, protestanter og katolikker.
Mot slutten jobbet jeg mest for MI6.
MI6 er den britiske utgaven av USAs CIA.
Med andre ord, så spionerte de.
Vi visste for det meste hvem som utførte volden,
hva de politiske motivene var,
og hva de ville oppnå.
Grunnen til vi overvåket
Harris Boyle og den gjengen var fordi vi visste de var terrorister.
Robin Jackson, Sjakalen, var en aktiv kriminell i området.
Det var hans vei inn i organisasjonen.
Jeg tror Robin Jackson var involvert i Miami Showband-angrepet.
Terroristene laget en veisperring,
kledde seg som medlemmer av Ulster Defense Regiment.
De så altså ut som de var fra hæren.
Ulster Defense Regiment var hæren i Nord-Irland.
De ble arrestert for Miami-drapene.
McDowell og Crozier var begge medlemmer i Ulster Defense Regiment.
Mange lojalistisk paramilitære hadde infiltrert den lokale hæren,
og tok våpen fra dem og drepte folk med dem.
Med et skudd, om du vil. Når du skyter, gjør det i små trykk.
Du kan kjenne det ved
å trykke på avtrekkeren. Trykk, én, to, slipp.
Robin Jackson hadde også vært medlem av Ulster Defense Regiment
på tidlig 70-tallet.
Innen 1972 var nesten hundre våpen stjålet fra UDRs base.
Det var åpenbart en innsidejobb.
Vi tror Robin Jackson
var en av de involverte i ranet.
Politiet ransakte Jacksons hjem
og oppdaget han hadde ammunisjon han ikke skulle hatt.
Men Jackson gikk fri. Hvorfor det?
Nesten alle våpen
som ble brukt i Miami Showband-drapene
kom fra UDR eller politiet i Nord-Irland.
Alle sammen.
De var fort ute og benektet
at politiet eller hæren var involvert.
THOMAS CROZIER SIKTES FOR DRAP
Så ble Crozier siktet.
EKS-MEDLEMMER AV UDR
Det er vanskelig for folk å forstå
hvordan drapsmennene av Miami Showband
fikk komme inn i UDR.
Hvis...
...det ikke var noe kjent med dem...
...da de søkte, kunne man ikke
nekte dem.
Jeg var en av dem som...
...som tenkte at det bare var et par råtne epler.
At de var opprørere eller unntak.
Jeg nektet å tro at det var en sammensvergelse.
Sammensvergelse er samarbeid mellom...
...terroristgrupper og hæren og politiet.
Jeg ville tro at systemet virket.
2005 var en viktig milepæl.
Det var 30-års jubileet til Miami Showband-massakren.
MINNESTUND -2005
Det fikk alt tilbake,
ikke bare for meg, ikke bare for familie og venner,
men for hele landet, nord og sør.
Det er tungt å være her i dag
på det faktiske stedet.
Det tvang meg til å tenke på det på en måte jeg ikke hadde gjort før.
At vi slåss for sannheten.
Kanskje mer enn rettferdighet.
Jeg følte en plikt.
Jeg var fast bestemt på å fortsette.
SHOWBAND I DRAPSFELLE
Og i 2005 kom det et gjennombrudd.
Jeg møtte Alan Brecknell da han etterforsket
drapet på sin far, som ble drept av samme gjeng
som drepte Miami Showband.
Det var vel det som startet det
i 2005 og 2006.
Politiet i Nord-Irland startet Historical Enquiries Team,
med mål om å prøve å gi familier svar...
...å undersøke hvert dødsfall.
Politiets etterforskningspapirer er endelig kommet frem i lyset.
De ble funnet av etterforskere fra Historical Enquiries Team, HET.
Jeg trodde det var enda en gruppe jeg skulle vitne for.
Det viste seg å være ganske viktig.
Det er offentliggjort ny og forstyrrende informasjon...
...som omhandler denne mannen, UVF-kommandør Robin Jackson.
Et av våpnene som ble testet og var brukt i Miami-drapene,
en Luger-pistol, ble funnet ti måneder etter drapene.
Det ble også funnet en lyddemper pakket i isolasjonsteip.
Robin Jacksons fingeravtrykk ble funnet på lyddemperen.
Men det ble begått en feil
i rapporten til fingeravtrykk-avdelingen.
De sa at fingeravtrykkene var på teipen.
Robin Jackson kom med en unnskyldning
for hvorfor fingeravtrykkene var på teipen.
Noen hadde helt klart tipset han.
Og man må spørre seg: Hvorfor ga noen i politiet
Robin Jackson informasjon om dette er
den største lojalist-svindleren
i nord på denne tiden?
Resultatet av HET-etterforskningen ga oss
politiet på et sølvfat.
De ga oss det fellende beviset.
Historical Enquiries Team fant at detektiven som forhørte Jackson
sendte en klage mot betjenter som tipset Jackson.
Rapporten ble sendt opp i systemet, og så...
Ingenting skjedde.
Det er ingen rapport om hvor den ble av
eller hva utfallet ble.
Det var ikke første gang han slapp unna.
På 90 sekunder
ble Dublin knust.
Trettitre døde, og nesten
tre hundre skadet.
Til den dag i dag er det det verste som har skjedd i konflikten.
Det har vært bomber her før, men ikke i denne skalaen.
Tre bomber eksploderte i Dublin
i rush-tiden,
og så,
rundt halvannen time senere,
eksploderte en fjerde bombe i Monaghan i Nord-Irland.
De forferdelige grusomhetene i 1974,
som bare var et år før Miami.
Vi snakker om mai i 74 og juli i 75.
Jeg kan si at jeg vet at noen av de som var involvert
i Miami hadde en hånd med
i Dublin Monaghan-bombingen.
De tre ledende lojalistene utpekes til å stå bak bombingen.
Harris Boyle, en UVF-major,
og en lojalist-drapsmann, kjent som Sjakalen.
Grusomheter ble begått
av personene... Vi visste hvem de var.
Vi hadde informasjon, og ingenting ble gjort.
Kaptein Holroyd var overrasket over
at han ikke fikk ordre om å etterforske Dublin-bombingen
siden han var etterretningsleder
der de mistenkte ble holdt.
Vi fikk en liste med navn som vi kaller "Den beskytta lista".
Colin Wallace laget faktisk en liste et år før Miami-angrepet
med folk han visste var lojalistisk paramilitær.
LOJALISTISK PARAMILITÆR
På den lista er det mange som var involvert i Miami.
Colin Wallace ba om tillatelse
til å gå etter noen på den lista.
Han fikk aldri tillatelse til det.
Jackson...
...og de andre på den lista, hadde de blitt tatt,
hadde de blitt arrestert, hadde de blitt siktet,
kunne de ikke ha drept våre menn.
Slik jeg ser det var UVF for nære
medlemmer av den britisk etterretningstjenesten.
Jeg var den yngste etterretnigslederen i forsvarsdepartementet.
Rapportene mine var ekstremt gode.
Og over natten var jeg ute.
Hvorfor endret det seg?
Det kan kun konkluderes med at medlemmer av terroristgruppene
jobbet for eller med den britiske militæretterretningen.
Vi tror at det og andre bevis mot han
viste at Robin Jackson var en agent.
En agent er noen som jobber for britisk militæretterretning,
MI5 eller MI6.
Du har noen som...
...dreper folk og samtidig kontrolleres av staten.
Da er staten medskyldig.
Jeg visste alt dette. Mange visste det.
Men hva kunne vi gjøre?
Vi kunne bare mate det inn i systemet.
Tillater ikke systemet at man gjør noe, så kan man ikke det.
Jeg kunne ikke benekte det mer.
At sammensvergelse var en del av systemet.
Og jeg måtte vite hvor langt opp det gikk.
Jeg har ingen behov for at noen blir straffet,
men for at systemet endres, fordi
det er ikke rett å drepe uskyldige.
Jeg er vanskelig å snu.
Men når jeg har gjort det, gir jeg meg ikke.
Jo mer jeg lærte, desto mer innså jeg
at noe var klinkende klart.
Den britiske offiseren som ankom stedet.
Og jeg begynte å tenke...
kanskje grunnen til at denne britiske offiseren
avfeies så mange ganger,
ikke er fordi han ikke var relevant. Det er fordi han var veldig relevant.
Da jeg insisterte til HET:
"Jeg vil vite mer om denne offiseren", sa de:
"Vel, det var ikke en britisk offiser.
McDowell brukte engelsk aksent for å lure dere."
Det ga ingen mening.
Hvorfor skal en mann, som vet du er død om ti minutter,
prøve å forkle aksenten sin?
Ingen hadde på seg finlandshette.
Det var bare tull.
Så jeg følte at HET ville holde skylden på denne siden av Irskesjøen.
HET ble opprettet av de britiske myndighetene, så de svarte
til de britiske myndighetene.
Vi stolte på at deres konklusjon ville være rettferdig,
riktig,
og uten partiskhet.
Men det stemte ikke.
Det var en felles innsats om å kaste alle fra Nord-Irland,
enten UDR eller politiet,
til ulvene.
De ville ikke involvere de øverste britiske maktene.
Da jeg ikke godtok det,
satte de meg til veggs etter et møte.
Det var truende.
De sa: "Vi vet ikke når du brakte
den britiske hæren inn i saken!"
Det uroet meg, jeg tenkte:
"Hvordan beviser jeg at jeg har snakket om den britiske hæren
og ikke UDR i alle disse årene?"
Så jeg gikk hjem og...
Jeg sa til kona mi: "Jeg føler at de har vunnet."
Og hun løste umiddelbart problemet.
Hun hadde avisutklipp
og et intervju fra to uker etter ulykken.
Jeg sa tydelig at Brian McCoy,
trompetisten vår, sa: "Ikke vær redd. Det er den britiske hæren."
Jeg sendte det til HET og sa: "Kan dere revidere
konklusjonen basert på dette?
De nektet å vedgå at jeg hadde sendt det.
Jeg trenger ingen granskning for å vite at det er en sammensvergelse.
Jeg trenger ingen granskning
for å si det var en britisk offiser til stede
med kommandoen den kvelden Jeg vet det.
HET ville ikke gi meg svar angående den britiske offiseren.
Så jeg innså at jeg måtte finne andre informasjonskilder.
De vi åpenbart måtte snakke med...
...var de som var fengslet, som hadde begått forbrytelsen.
Crozier og McDowell.
De ble løslatt som en del av fredsprosessen.
Etter to år med prat og etter en generasjon med spilt blod,
og tiår med splittelse og bitterhet, kommer en æra med fred.
De innsatte jeg og Tony Blair slapp ut
var for det meste folk med livstid,
folk som hadde livstidsdommer, noen av dem i 40 år.
For å nå dem
måtte vi få tillatelse fra
lederne i organisasjonene deres,
UVF, Ulster Volunteer Force.
FORBEREDT PÅ FRED KLAR FOR KRIG
Du finner ikke
UVF i de gule sidene.
Du kan ikke bare ringe og si: "Kan du sette meg over til UVF?"
Jeg husket at det var en venn av Fran O'Toole,
og jeg hørte han var involvert i fredsprosessen
som en slags kontaktperson mellom UVF
og den britiske og irske regjeringen.
Stephen Travers kontaktet meg
og han hadde lest om arbeidet mitt
med det lojalistiske paramilitæret i Nord-Irland.
Han følte jeg kunne åpne en dør for han.
Og han kom tilbake og sa: "Dere får ikke møte
Crozier og McDowell.
Men det er en mulighet
for at jeg kan skaffe dere møte med lederne i UVF."
Og det de alltid sier er nestlederen.
Kodenavnet hans var Håndverkeren.
Chris ringte og sa:
"Det er en taxi her. Vi skal møte mannen nå."
Jeg så på han og sa:
"Alt de kan gjøre er å drepe oss!"
Som virket logisk for meg,
men det gir en indikasjon på
hvor glad jeg var
for å være nær noen svar.
Håndverkeren satt seg og tok ut
håndskrevne notater, sikkert åtte eller ni sider.
Og han sa: "Jeg visste dagen ville komme."
Håndverkeren fortalt meg at...
...planen var at vi skulle være trygt i seng,
og så skulle bomben eksplodere.
Så skulle de uttale at de kunne nå
inn i Dublin og inn i hjerte av Irland.
Men jeg hadde fått vite av åstedsenheten
at det var en kort lunte, ti til femten minutter.
Den ville eksplodert...
...og drept alle om bord.
Jeg spurte Håndverkeren om den britiske offiseren. Det var...
...faktisk...
...overraskende. Han nektet ikke for at en britisk offiser var der den kvelden.
Han sa...
"Litt av en risk han tok, den briten." Det sa han til meg.
Et navn har alltid dukket opp.
I 1987, i det britiske parlamentet,
ble identiteten til offiseren diskutert.
Jeg leser hva som ble sagt.
Jeg siterer.
"Det har begynt å komme til syne at kaptein Robert Nairac
mest sannsynligvis er personen som sto bak drapene
på de tre Miami Showband-musikerne." Sitat slutt.
Mr. Livingstone gjorde MP rasende
da han kom med flere grunnløse beskyldninger om Nord-Irland.
De inkluderte at kaptein Robert Nairac,
som ble drept av IRA i 1977,
kanskje sto bak en rekke drap i provinsen.
Mr. Livingstone, hva er vitsen
med denne svertingen av de døde?
Jo mer jeg involveres i politikk, desto mer ser jeg rare ting
man ikke visste så mye om.
A: Hva som egentlig foregikk i Nord-Irland.
Noen av grusomhetene hadde blitt utøvet av britiske tropper ulovlig.
Nairac var ikke en gal psykopat som likte å drepe.
Han trodde han jobbet for Storbritannias beste.
Robert Nairac var medlem av 14 Intelligence Company,
en britisk mot-opprørs-gruppe.
Det er anklager om at Nairac var eieren av den britiske stemmen
som ble hørt på veien den kvelden.
Han ble sett med Jackson.
Han ble sett med Harris Boyle, som ble drept på åstedet.
Hvem vet hvem Rober Nairac var?
Da jeg møtte han sa han at han jobbet for MI6-offiseren jeg jobbet for.
Jeg kjente Robert Nairac.
Jeg tror han var en person som var
så entusiastisk at han kunne blitt manipulert
av folk i etterretningstjenesten.
Han sa han løy om hvorfor han var der.
Så fort han fikk informasjon utførte han operasjoner som
vi tror, jeg og Colin, faktisk var
for å misbruke informasjonen og bruke den
med terrorister.
NORD-IRLAND - 1987
Vår informasjon, fra bekjente av gjengen,
indikerer at kaptein Robert Nairac i den britiske spesialstyrken
hadde en viktig rolle i Miami-drapene.
Kaptein Nairac ga bomben og våpnene til operasjonen,
på en øde parkeringsplass på Cash & Carry-eiendommen i Portadown.
Og jeg har ingen tvil
om at hvis anklagene om kaptein Nairac er sanne,
fulgte han bare ordre.
Det vi må komme til er de høyt plasserte spionene fra MI5,
som ble forberedt på å godkjenne slike oppdrag.
Forberedt på å se uskyldige...
...helt uskyldige folk, som Miami Showband-musikerne,
drept. Vi snakker om landsforræderi i hjerte av Storbritannia.
Jeg er Right Honorable Micheal Mates. Jeg var med i parlamentet i 36 år,
og en offiser i hæren i 20 år.
Hvor lenge...
...tror du folk i Nord-Irland
vil kunne kalle seg britiske?
Så lenge vi lever, og så lenge de vil.
Mot slutten av min tid i hæren, hadde jeg fem turer i Nord-Irland.
Vi var nær en krig med disse...
Vi hadde vært i krig om det ikke hadde vært
på britisk territorium.
Slik var det hele tiden,
øye for øye-drap her og der, mellom de samfunnene.
Noen slemme ting ble gjort av begge sidene.
Og slik fortsatte det.
Den britiske hæren og sikkerhetsstyrkene måtte prøve å holde sammen.
Man...
...passet seg mer for IRA enn for UVF.
IRA-skyttere fortsatte å avfyre sporadiske skudd.
Vi er nå i krig med den britiske hæren.
De symboliserer noe i dette landet...
...som er blitt hatet i århundrer.
Det er herredømmet av den
britiske imperialismen i Irland.
Britiske soldater.
Snart innså de hvem fienden var.
Det var ikke protestantene.
Protestant-ekstremistene
angrep militæret veldig sjeldent.
De tenkte: Vel,
de er ganske slemme,
men vi er på samme side.
Der jeg bor er de som kjemper for IRA de eneste fiendene vi har.
Er det bare IRA?
Ja, IRA,
regjeringen og bomberen.
Protestant-terrorister fikk operere relativt uhindret.
De jobbet for sikkerhetsstyrkene og eliminerte...
...kjente eller sterkt mistenkte
IRA-medlemmer.
-Og når jeg sier sikkerhetsstyrkene... -Drepte dem.
Drepte dem.
De britiske brukte lokale mot lokale.
De er på side med den de tror vinner.
I dette tilfellet Ulster Volunteer Force, UVF.
De brukte dem til å overvinne IRA.
Det er det britene gjør. Slik bygget de imperiet og holder ved det.
De har gjort det verden over.
Den britiske hæren, under militære instrukser,
utfører taktikker som var overdrevne og ulovlige.
Jeg innser at de ble ansett som lovlige av myndighetene.
Av mine myndigheter, av mine politikere,
og det kom fra toppen.
Colin Wallace og jeg skrev til Mrs. Thatcher
og sendte et 32 sider langt brev,
en liste med operasjoner som var ulovlige i Nord-Irland.
Ingenting av den informasjonen ble brukt.
De involverte fikk fortsette.
Myndighetene har gjentatte ganger erklært
Nord-Irland som en del av Storbritannia.
Og det vil fortsette å være det.
Hvis ikke folket og parlamentet bestemmer noe annet.
Hun skulle tatt affære, men gjorde ikke det.
Så nektet hun på å ha sett dokumentene.
Da jeg nevnte Miami Showband i parlamentet
ble det et helt bisarr øyeblikk. For Mrs. Tatcher var veldig fremherskende.
Hun sto der som en pilar.
Hun stirret alle ned da de spurte henne ut.
Hun så meg ikke i ansiktet. Hun virket sammenkrøket.
Jeg visste dette var noe hun følte seg sårbar på.
Mrs. Thatcher gjør alt hun kan for å hindre etterforskningen,
og et demokrati kan ikke ha slike beskyldninger
og nekte å etterforske dem åpent.
Jo mer bevis jeg så, måtte jeg innse at de britiske myndighetene,
gjennom hæren,
valgte oss som uskyldige offer,
for å drepe oss for
å oppnå sitt politiske mål.
Vi ble et mål fordi britiske myndigheter
ville at den irske regjeringen
skulle forsegle grensen med nord...
NORD-IRLAND
...slik at IRA, hvis de begikk lovbrudd,
ikke kunne krysse trygt over til sør.
De bestemte seg for: "La oss sette en felle...
...for de uskyldigste reisende."
Folk som reiste opp og ned.
Så ville vi blitt kjent som
terrorister som hadde en bombe for IRA.
Når myndighetene bestemmer seg
for å drepe sine egne innbyggere,
og å drepte sine nærmeste naboer,
så kan det ikke unnskyldes. Det er ingen formildende omstendigheter.
At man kan velge noen: "La oss drepe han for alles beste."
Disse folkene ville sagt
de gjør det for landet beste. Og de gjør nok det.
Det er det ironiske. Men det er ikke demokrati.
De vil ha begge deler.
De vil bruke terror mot terrorister,
og samtidig si at de følger lovene.
Jeg protesterte mot det. Og lot det være kjent.
Jeg hadde blitt en flause.
Jeg måtte byttes fort ut før jeg kom over
mer enn jeg allerede visste.
Som et resultat av det,
ble jeg fjernet fra Irland på en ubehagelig måte.
De tok meg til Netley,
som er et kjent
psykiatrisk sykehus for hæren.
De holdt meg ulovlig på sykehuset
i én måned.
Enda viktigere, og her kobles vi til Colin Wallaces sak,
måtte jeg diskrediteres
så det jeg sa ikke ble trodd, samme hvor sant.
Både Holroyd og Wallace dro under en skygge.
Jeg ble misbrukt av myndighetene,
som ikke ville innrømme
at de direkte autoriserte slik aktivitet.
At jeg ble fjernet fra Nord-Irland, disiplinær-høringen min,
begge var iscenesatt.
Det ble etterfulgt av en drapstiltale.
En kollega forsvant.
Liket ble funnet flytende i elva.
Rettsmedisineren sa han fant en skade på nesen
som stemte overens med et kampsport-slag,
altså noen med militærtrening.
Jeg ble dømt til ti år.
Saken mot Wallace var ekstremt svak.
Det eneste beviset var indisier.
Jeg hadde ingen tvil
om at Colin Wallace var uskyldig.
Jeg tror at Wallace ble lurt.
Lurt av hvem?
Av etterretningstjenesten, tror jeg.
Hele poenget i å skyte budbringeren er å diskreditere budbringeren.
Skyter du budbringeren, blir det stilt spørsmål.
Budskapet er
til folk som tenker å avsløre noe, ikke gjør det.
FOLK BØR IKKE INFORMERE MI5
Systemet, for å beskytte seg selv,
går langt for å ødelegge hvem som helst
som påstår maktmisbruk.
Å bli brukt som brikker
i deres politiske spill er...
Jeg skammet meg.
Jeg hadde stor respekt for det britiske folket,
så jeg følte jeg sviktet noen jeg elsket.
Men byrden kan bli så tung at du...
...du ikke fungerer.
Jeg våkner så ofte og...
...er lei for at jeg er våken.
Jeg ble nylig diagnostisert med noe som heter Enduring Personality Change.
Noe jeg aldri har hørt om.
Du opplever...
...en hendelse...
...og...
...kommer ut av den hendelsen
som en helt annen person.
Jeg var en kjepphøy,
selvsikker musiker.
Jeg var...
...fornøyd med livet.
Kona mi var fornøyd med livet.
Vi var lykkelige sammen og...
...plutselig skjer noe. Og...
Jeg husker jeg spurte kona mi, Anne:
"Endret jeg meg etter det?" Og så sa hun meg: "Det var...
...som å leve med en annen person.
Og å lære å elske en annen person."
Det eneste jeg var god på i livet
var å spille instrument.
Det var det eneste jeg kunne...
...gjøre uten å tenke på det.
Jeg måtte ikke øve engang. Det var bare sånn.
Og det var borte.
Og jeg følte lenge etterpå
at det ikke var noe annet jeg kunne bidra med.
Og jeg innså at denne personen var...
...igjen på åkeren, den 31...
...juli i 1975.
I 2006
fikk jeg en telefon fra en politimann som het James O'Neill.
James O'Neill var åstedsetterforskeren.
Han skulle hente bevis den morgenen.
Da jeg møtte James etterpå var notatene plettfrie.
Han var tydeligvis veldig profesjonell.
Men han tok også med...
...obduksjonsbildene.
James sa: "Jeg har noen bilder som ikke er lette å se på."
Og jeg sa: "Jeg er klar for å se på dem."
De var grusomme.
Det var bilder av gutta på likhuset.
Hardt skadet. Jeg mener...
...forferdelig.
Etter hendelsen
blokkerte jeg alt det ut.
Og jeg innså at frem til da,
aksepterte jeg ikke at de var døde.
Jeg tenkte det var et mareritt. Det var en feil.
Selv alle de årene etter.
Var ikke Tony død for meg.
Ingen kunne drepe Fran O'Toole, han var for stor stjerne.
Brian McCoy, han er nok med familien.
Jeg visste det ikke var rasjonelt.
Når du må se på dem slik...
Jeg visste de var døde.
Det var en tid jeg tenkte...
"Kanskje jeg faktisk er død."
At jeg ikke aksepterer min egen død.
Det er et spørsmål som stadig dukker opp.
Jeg var lettet for at jeg ikke var på bildene.
Det var en slags pådriver...
...til å løse disse tingene, smerten inni deg.
Du kan ikke
hvis du ikke tar disse stegene. Og det var et stort steg.
Det var en bekreftelse
at etterforskningen vår var det rette, og å gå videre med det,
med større besluttsomhet.
Det var britisk terrorisme
i Irland
som dro meg inn i dette.
Og jeg gir meg ikke.
Jeg vil at stormaktene skal vite at de har slåss,
for jeg gir meg ikke.
De drepte vennene mine. De etterlot meg for å dø.
De prøvde å fremstille meg og familien min som terrorister.
Jeg har våknet. Jeg skal ta dem.
Vi...
...har en sak mot MOD, det britiske forsvarsdepartement.
Jeg vil at Storbritannia skal erkjenne det. Jeg vil de skal si
at det aldri vil skje igjen.
Jeg og Steven...
...jobber sammen
med saken i Belfast,
i høyesteretten.
Det er bare forferdelig
at myndighetene involvert
har latt oss vente
i over 42 år
på rettferdighet.
De har prøvd alle skitne triks i boka.
De har utsatt og unngått.
Vi har det som kalles "generell oppdagelse".
De druknet oss i dokumenter.
Alt slags lureri de kunne finne på.
Men det gjorde oss enda mer målbevisst.
Steve Travers, en av de overlevende fra Miami Showband-massakren
er her i studio. Velkommen.
Takk, Pat.
Vi har kjempet for det de kaller "oppdagelsen".
Den 30. august ga dommeren oss
åttito av åttifire dokumenter.
I mellomtiden får du
informasjon fra de irske myndighetene,
som er ekstraordinært.
Jeg har akkurat fått dette brevet. Det er fra Ulster Volunteer Force.
De irske myndighetene har hatt et brev
de siste 30 årene,
fra UVF, som forteller de irske myndighetene at
MI5 hadde bedt UVF
om de kunne drepe Charlie Haughey.
De fortalte dette fordi
de ville fortelle at de ikke ville ta del i det.
Det er brevhode. Jeg visste ikke de brukte brevhode,
men de gjorde visst det.
Det er datert 05.08.87.
Og det står: "Colin Wallace og Fred Holroyd
fortalte sannheten da de avslørte at
britisk etterretning sto bak drapene og kidnappingene..."
Dette var et brev
som klagde på behandling UVF fikk av
MI5, som de innrømmer de jobbet med.
De hadde fått defekte detonatorer,
defekte bomber av MI5.
Og de sa: "Som i saken med Miami Showband."
Noe så grunnleggende som dette kunne gitt oss sjelero for 30 år siden.
-Godt å se deg. -Hvordan går det?
-Veldig bra. Deg? -Bra, takk.
Det var en kontekst i hva som skjedde
og med Miami Showband-angrepene.
Det er min forståelse at noen nær
Ulster Volunteer Force,
at...
...det ikke var hensikten med den UVF-operasjonen
å drepe medlemmer av Miami Showband.
Du forstår at jeg ikke aksepterer det.
Fakta går helt i mot det.
Men jeg tror ikke det er...
...hjelp for oss å diskutere ordlyden.
Hele greia var en katastrofe.
En av de
hindringene for å helbredes og komme seg videre er det at
ansvaret ikke er akseptert av verken
lojalistiske- eller republikanske paramilitære, eller staten.
Så det er bra at vi kan sitte her sammen
og at du kan si ditt synspunkt
og jeg kan si at jeg er helt uenig.
Og likevel, stormer vi ikke ut av rommet og sier
at vi ikke kan få noe godt ut av det.
Ja, det er viktig og vi må forsikre oss om at
hendelser fra fortiden
ikke blir en del av fremtidens politikk.
Og jeg synes den enkle beskjeden som må nå ut
er at det aldri igjen skal være noen ofre.
Det er oppmuntrende å høre.
Jeg hadde håpet dette kunne være
begynnelsen på en prosess enn bare en hendelse.
-Ja, absolutt. -Og en som har en enda videre
deltakelse.
Det er betydningsfullt at de som var ansvarlige for grusomhetene
har sittet med oss
og lovet å utbedre ting.
Og at han har sagt det på kamera
på vegne av organisasjonen. Det er stort.
Med tanke på hvilken type rettferdighet... Jeg vil se sannheten.
Og hvis det er noen benådning,
er jeg personlig enig i det.
En betinget benådning om folk fortalte sannheten.
Lederne du trenger her er de som holder
grusomhetene opp og sier: "Det er ingen her
som har monopol på lidelse eller tap."
Og ingen har monopol på bedraget
som har skjedd de siste 40 årene.
Jeg har ikke en annen mening med livet.
Jeg hadde ikke innrømmet det for noen år siden. Det har definert meg.
Kanskje vi kan gjøre en forskjell.
Alt slikt gir meg egenverd.
Får meg kanskje ut av åkeren.
Alle penger, som jeg hadde
Brukte jeg i godt selskap
Alt jeg har gjort Som er trist
Er minner jeg nå har glemt
Så fyll det siste glasset
God natt og glede være med dere
Jeg ville ikke være noe annet enn en basspiller.
Det er alt.
Når jeg spiller musikk i dag, kan jeg være den jeg var.
Fordi...
Det er det eneste jeg hadde da,
og fortsatt har.
Av alle venner jeg har hatt
Musikk er et felles språk. Det er verdsatt og elsket
av alle, på tross av...
...politiske og religiøse synspunkt.
Vi brakte samfunn sammen.
Da vi spilte, ble sekterismen lagt igjen utenfor.
Det er musikkens kraft.
Folk som gjør slik er redde for skjønnhet.
De er redd all godheten i samfunnet.
Lyden av musikken
vil vare lenger enn deres våpen og bomber.
Så fyll det siste glasset
God natt og glede være med dere
Fred Holroy har hyret en advokat
til å fjerne militærjournalen fra journalen sin.
Han fikk aldri returnere til hæren.
Colin Wallace var fengslet i flere år,
men ble omsider frikjent for drap etter det ble avdekket
at falske bevis ble gitt i rettsaken.
De britiske myndighetene har ikke svart på nye bevis
som kobler MI5 til Miami-angrepet.
Stephen og Des fortsetter å kjempe for sannheten.
Tekst: Veronika Tvedt