Ahoj.
Kam jdeš?
Jdu si zaběhat.
Vždyť jsme si měli promluvit.
Hele, vím, že chceš, abych ti to vysvětlila.
A zasloužíš si ho, ale…
Zlato, nejde o to…
že bych chtěl vysvětlení, jen mě zajímá, co se ti honí hlavou.
Jasně,
ale teď prostě nevím.
Moje tělo už nechce.
Vím, jak to bylo pro tebe těžké a nechci to ještě zhoršovat, ale…
promluvme si.
Sama jsi mi řekla, abych se ti víc otevřel,
tak proč mě odháníš?
Já tě neodháním, zlato, já…
Ty utíkáš.
Přímo utíkáš.
A je to pochopitelné.
Pořád tě to bolí.
Mě taky.
Ale nejsi v tom sama.
Budu ti celou dobu nablízku.
Já vím.
Běhání mi ale pomáhá vyčistit si hlavu.
A co takhle výšlap?
Se mnou?
Dobře.
Nemůžu uvěřit, že tu pro Rose peču koláčky.
Už tak to bude dost těžké, tak to ještě nezhoršuj, Hope.
Nemůžu si pomoct.
Čím víc se ten její příjezd blíží,
tím víc jsem namíchnutá.
Padesát, Vernone.
Padesát let ti lhala a zatajovala syna.
Taky si s ní o tom promluvím.
A ne že jí jen tak odpustíš. Já bych jí teda neodpustila.
Nedělej si starosti, vím přesně, co jí řeknu.
A já vím přesně, které koláčky jí nabídnu.
Jestli si myslíš, že jsem je otrávila, tak ne.
Jen jich je pár spálených. Ty povedené bych radši dala hodným lidem.
Slib mi, že nebudeš moc vyvádět.
Pro Dennyho to moc znamená, tak ji tu chci přátelsky přivítat.
Vždycky říkám, že pokud o někom nemůžeš říct nic hezkého,
řekni to za jejich zády.
Jsme tady.
Vernone.
Ahoj, Rose.
Už je to dlouho.
Padesát let!
Ale kdo to počítá?
Hope McCreaová, starostka a Vernonova žena.
Ale hlavně jeho žena.
Hele, Kaio…
děkuju, žes mi o tom všem včera řekla.
Vím, že to pro tebe bylo neprobádané území.
Zas tak hrozné to nebylo.
Díky, žes mi to usnadnil.
Rád tě poznávám blíž a blíž.
A co máš dneska v plánu?
Dnešek bude bláznivý.
Musím Jayovi vyzvednout jeho předpisy,
jeho proteinové nápoje…
A až do té mise
a než se vrátí do Colorada, budu jeho ošetřovatelka.
Pojedeš tam po sezóně požárů?
Jo,
musím vyřešit ten náš dům, vypořádat se s rozvodem.
Máš toho hodně.
To ti nezávidím.
Ale to je problém pro budoucí Kaiu.
Současná Kaia zvažuje,
že si dnes dá to tvoje menu „Přesně jako od mámy“.
Počkat. Ty chceš přijít?
Na to vem jed.
A po tom dokonalém sendviči panettone
očekávám to nejlepší jídlo na světě, tak…
se snaž.
- Ahoj. - Ahoj.
Ráno jsi odešla dost brzy.
Jo, chtěla jsem, abys tu měl všechno připraveno.
Doktor má nějaké rodinné záležitosti,
takže máš dost nabitý den.
- Dneska tu budeme jen my dva? - Jo, jen my dva.
A taky čekárna plná pacientů, takže bychom asi měli…
- Jo, asi jo. - Jo.
Kávu máš hotovou. Půjdu a připravím ti všechny spisy.
- Muriel. - Prosím, už ani slovo.
Dobrá zpráva je,
že mi Lydie dovolila se k ní zpátky nastěhovat
a to její fénování…
- Nemusíš se stěhovat. - Musím.
Už tak spolu trávíme dost času a pokušení ještě v noci už by bylo příliš.
Tady venku si vždycky vyčistím hlavu.
Denny tomu říká šinrin-joku. Je to taková lesní terapie.
I po tom všem je to tu stále ohromující, co?
Dobrý pokus.
Co? Jen říkám, že je ten les odolný.
Jo, a ty taky.
Pojďme tudy, něco ti ukážu.
- Jdeme na Angel's Peak? - Jo.
Ten výhled je velkolepý.
Budeš se na věci dívat jinak.
- Třeba se ti zlepší nálada. - Hezký výhled moje pocity nezmění.
Tak povídej.
Vím, že už to nechceš zkoušet, ale jaký máš z toho všeho pocit?
Jaký asi?
Vážně? Celý život jsem si to přála.
Teď mám navzdory tomu břemeni ještě pocit, že jsem zklamala i tebe. Cítím se strašně.
Nezklamala jsi mě.
Ale zklamala. Vím, jak moc chceš být otcem.
Ale to díky tobě.
Vždycky jsi o tom snila. Tos přece chtěla.
Byl to krásný sen a teď o tom sním i já.
Já vím, ale znovu už nechci podstupovat.
Ne každému se podaří mít své zázračné dítě.
Roky jsem to zkoušela a zbyla mi jen hromada smutku.
Já to chápu a v žádném případě to nechci zlehčovat.
Nechci, abys trpěla kvůli něčemu, co chci já.
Rodina se dá založit i jinak.
Vím, že to bude znít sobecky,
a nemůžu uvěřit, že to vůbec říkám nahlas, ale…
vždycky jsem chtěla mít vlastní dítě.
Chtěla jsem se na něj dívat
a vidět máminy oči nebo slyšet tátův smích.
To není sobecké.
Je přece hezké, že myslíš na blízké, které jsi ztratila.
A co náhradní rodina?
To jsem už taky zvažovala, Jacku, ale jsem fyzicky a emocionálně vyčerpaná.
A moje tělo si tohle mučení už nezaslouží.
O srdci ani nemluvě.
Tentokrát jsem tomu opravdu věřila.
Další ztrátu bych už nezvládla.
Můj život se měl ubírat jinudy a já se to konečně snažím přijmout.
Tak jaký byl let?
Bez problému, děkuji.
Denny říkal, že vydáváš knihy.
Ano, už to dělám tak 30 let.
To bude dobré prostředí pro nové příběhy.
Jé, a toho deště.
V Seattlu teď dost pršelo.
Kvůli těm požárům by se nám tu nějaký déšť hodil.
Jo, to bylo hrozné. Strašně jsem se o vás bála.
- Jsem rád, že už je to za námi. - Já taky.
Ale teď jste tady a mít rodinu pohromadě pro mě moc znamená.
- A tos ještě nepotkala Lizzie. - Ano. Vždyť o ničem jiném ani nemluví.
- Mladá láska. - Jo.
Je velmi mocná.
Jo, to je.
Fajn, vy dva teď určitě máte co dohánět, tak vás tu necháme.
Dej jí to sežrat.
Tak jo.
- Uvidíme se u oběda. - Jo.
ADVOKÁTOŘI
PRÁVNÍ ORLI
- Ahoj. - Připraven, trenérko.
Jsi v základu.
Doufám, že to s tím školním baseballovým týmem
nebyly jen kecy, protože je musíme rozdrtit.
Rozdrtit? Co vám Advokátoři udělali tak špatného?
Kradou nám klienty a mety.
- Nenechám vás ve štychu. - V to doufám.
Ještě jednou díky za pozvání.
Jasně, ale kvůli tobě to nebylo. Udělala jsem to, abychom zvítězili.
Začínáme!
EMERALD LUMBER - ZÁKAZNÍCI SEZNAM DLE KATEGORIE
- Ťuky ťuk. - Ahoj.
Ahoj. Doufám, že neruším.
Ne, vůbec ne. Co se děje?
Hazel má z té charitativní akce novou stolní hru,
a tak jsme si říkaly, že kdybys měl později čas,
mohli bychom si dát burger a zahrát si ji.
Tak jo, dobře.
Zastavím se po práci.
- Mám něco přinést? - Dobře se připrav.
Stolní hry bereme vážně.
Tak zatím.
Ahoj.
PŘESTAVBA KARAVANŮ
KAROSÉRIE GARBERVILLE
Pořád jsem si v hlavě připravoval,
co ti řeknu, a teď…
když jsi tady, tak nevím, jak začít.
To nic, Vernone.
Do toho, jen se na to zeptej.
Jak jsi mi mohla zatajit…
že jsem měl… Že jsme měli syna?
Protože jsi mi řekl, žes nechtěl být otcem.
To, že jsem tehdy řekl, že nechci být otcem,
ale neznamená, že bych za to dítě nepřevzal zodpovědnost.
Já vím, ale strašně mi na tobě záleželo.
Nechtěla jsem, aby ses kvůli mně nebo synovi musel vzdát svých snů.
To rozhodnutí ale nebylo na tobě.
Vždyť jsme tehdy snili o společné budoucnosti.
Ne, nesnili.
Vím, že jsi mě miloval, ale chtěl jsi jít ve stopách svého otce, stát se doktorem.
Dal jsi mi jasně najevo, že právě na tomhle ti záleželo nejvíc.
Ne, nejvíc mi záleželo na tobě.
A tys pak zmizela, odešla beze slova.
- Bez rozloučení. - V tom dopise, co jsem ti poslala…
Bylo v něm, že ses zamilovala do někoho jiného.
To nemohla být pravda.
Miloval jsem tě, Rose,
ale už je mi jasné,
že tys mě nemilovala.
Nebo nevěděla, jak mě milovat.
Jinak bys mi řekla pravdu.
Vernone, ty to nechápeš.
Vždyť jsem to udělala z lásky k tobě.
No nic…
Nevěřím té ženské ani nos mezi očima.
Představte si tajit něco tak důležitého!
Chudák doktor.
Vždycky si říkám, jaké by to bylo, kdybychom mohli mít s Nickem děti,
ale takhle zjistit, že máš dítě, o kterém ti nikdy nikdo neřekl…
- Nepředstavitelné. - Nevím, jak to skousnout.
Ale kvůli Dennymu budeš muset.
Už roky se snažím
spřátelit s Nickovou sestrou Melissou, ale jak jsem se o rodině naučila,
nemusíš ji milovat, stačí s ní vycházet.
Aspoň že Rose žije až v Seattlu.
Aspoň že to.
Ale teď k důležitějším věcem. Chceme na karnevalu dětskou zoo?
To by bylo fajn, ale nebude z toho moc velký nepořádek?
Myslíš, že to nakonec vyřeší?
Nejdřív to bylo dost divné, ale to je pochopitelné, ne?
Naprosto.
Oba mi řekli, že se chtějí usmířit, a tak doufám, že to dokážou.
- Líbí se mi, že jsi takový optimista. - Rodina pro mě důležitá.
Po mámině smrti se babička s tátou snažili,
abych nezapomněl na své kořeny.
Dali mě do japonské školy, abych neztratil kontakt se svou mámou,
se svou okaasan.
Je super, že to pro tebe udělali.
Jo.
A pak, když nečekaně odešel i táta,
i když se jí do toho moc nechtělo, mi babička řekla o dědovi.
Kdyby se jí náhodou něco stalo, nezůstal bych sám.
Očividně jim na tobě strašně moc záleží.
Proto musím zůstat pozitivní,
protože bych jinak musel přijmout, že se mí poslední žijící příbuzní
už možná nikdy nebudou chtít setkat.
A to si prostě nepřipustím.
Tak dobře.
Hra!
Do toho, Brie!
To dáš, Brie, jeď!
To je ono!
Makej!
Safe!
Out!
- Pěkně, Valenzuelo. - Dobrá lapačka, Sheridanová.
Drž mi palce.
Držím.
Hej, Brie, ten týpek má ale ránu.
A co teprv ty svaly?
Co? Nic s ním nemám.
Tak ti nebude vadit, když mu pár míčků nadhodím já?
Klidně.
Jé, promiň, nevěděl jsem…
Ne, dělala jsem faktury a spadlo mi pero, ale už ho mám.
Super.
Tak co potřebuješ?
Hledal jsem záznamy předpisů paní Watsonové.
Říkala, že ty její…
léky na krevní tlak nefungují, jak očekávala, a tak jsem chtěl vidět,
jestli neměla předepsáno ještě něco…
- To bylo rychlé, díky. - Svou práci odvádím dobře.
To ano. A máš můj respekt.
A já zase respektuji tebe a chci, aby tě respektoval i doktor.
To já taky.
Ale upřímně řečeno,
tohle je malé město
a bylo by hloupé předpokládat,
že by se tu nemohl vyvinout vztah nad rámec pracovních povinností.
Naprosto souhlasím.
Dost pracuju, a když už ne, tak jsem ve městě,
kde stejně zase potkávám jen pacienty.
A lepší chodit s kolegyní než s pacientkou.
- Že jo? - To jo.
Máš omezené možnosti. Nemluvě o tom, jestli se k sobě hodíte…
Pak je to téměř nemožné.
Ani se k sobě nehodíme. Na papíře rozhodně ne.
- Jo, a ani jsem to nečekal. - Ani já jsem to neplánovala.
Přesně tak.
Dobře, tak na to prostě zapomeneme.
- Tak jo. - Dobře.
Půjdu…
Mám…
Tak jo šéfe, co tu máme dál?
Jen pro vysvětlení, kdyby se lidi vyptávali.
Můžeš jim říct, že jsem to menu vytvořil na počest své milované matky,
kterou nevídám ani zdaleka tak často, jak bych chtěl.
Je to takové spojení matky se synem.
To by si mohli špatně vyložit.
Jo, asi bych si to měl nejdřív napsat.
Ty tu dneska čekáš nějakého kulinářského kritika?
Nic takového. Jen Kaia.
A ty chceš udělat dojem.
Jo, to teda chci.
Viděla jsem, jak se na tebe dívá, a nic, co v téhle kuchyni uvaříš, to nezmění.
Jo.
Ochutnej tohle.
Dobře, mýlila jsem se. Tohle by ti mohlo dát plusové body.
Bože můj.
Tak co ta tvá životní cesta? Kudy se bude ubírat?
- Chci se ujistit, že na ní budeme spolu. - Jistěže budeme.
Jen teď nevím, jestli to zahrnuje i rodičovství.
Vždyť jsem už měla čtyři potraty a jednou porodila mrtvý plod.
Přivést na svět dítě, které ani nedostalo šanci…
- Já vím. - To teda nevíš.
Prostě nevíš. Je fyzicky nemožné, abys to věděl.
Promiň, to neměla být podpásovka, že chlapi o ženských problémech nic neví.
Já vím, že jsi ten potrat prožil se mnou.
To ano.
Ale ne jako ty.
A plně to chápu.
Nechtěla jsem se jich vzdát.
Ani jednoho z nich.
Byli tam se mnou. Byli tak blízko.
Chci, abys to zase zažila.
Já vím, to já taky. Ale život prostě takhle nefunguje.
Takže se asi budu řídit osudem.
Ráno jsi měl pravdu. Utíkala jsem.
Utíkala jsem i z LA.
Ale kdybych neutíkala, nikdy bych nenarazila na tebe.
To byl taky osud.
A o to se snažím. Snažím se běžet vstříc tomu, co mě čeká.
Tak kde je ten zatracený výhled?
Už o tom fakt nechci mluvit.
Jo, ale asi to nebude možné.
Proč jako?
Protože jsme zabloudili.
No jasně.
Samozřejmě.
Ach jo.
Ruské kolo, nebo kolo s náklonem?
Volím to druhé.
- Tady píšou, že je třikrát dražší. - Takže ruské kolo.
Hele,
to je ona.
Je velmi atraktivní.
Vernon měl vždycky dobrý vkus.
Nezapomeňte na mravy, dámy.
To bychom měly říkat my tobě.
Dámy.
- Ahoj. - Hope.
Kde je Vernon? Neměli jsme se tu sejít?
Ten rozhovor nedopadl dobře,
takže nepřijde.
Aha, tak to mě omluv. Půjdu teď domů za manželem.
Denny a Lizzie jsou tamhle.
- Těšilo mě. - Ovšem.
- Ahoj. - Ahoj.
- Ahoj. Našla jsi to v pohodě?
- Jo. - Super.
- Jo. - Tohle je Lizzie.
Jé, tolik jsem toho o tobě slyšela.
KAROSÉRIE GARBERVILLE
Dej to semhle a pak to půjde tam.
Do jednoho karavanu to všechno cpát nemusíme.
A kolik karavanů?
Kolik jich bude třeba. Příští měsíc přijde další zboží.
Je tam už pět sáčků.
Vypadá to dobře, Jimmy.
Ještě kilo.
- Tenhle už je plný a hotový. - Výborně.
Tak ho můžete převézt do kempu.
Jack bude mít radost, že pomůže další rodině v nouzi.
Dobře, ta strana je zakrytá a…
Sakra.
Dobře, chlapi. Balíme a jedeme.
- Jasně, šéfe. - Jdeme.
Dobře, jdeme.
Musíme jít za sluncem a prostě jít nějak na jih nebo jihozápad.
- Za sluncem? Je zataženo. Vždyť nesvítí. - Vidím ho. Pořád svítí, podívej.
Já ho nevidím. Kde je? Haló?
Přes ty mraky ho nevidím. Ani přes ten les a ty stromy.
No tak, jen se snažím udělat, cos po mně chtěla.
Chci nás odsud dostat. Zjevně to byl stupidní nápad, tak promiň.
Proč máme takovou smůlu? Vážně to nechápu.
Jsme přece dobří lidé, tak proč nás život pořád sráží na kolena a nenechá vstát?
A teď jsme ještě zabloudili v lese.
Prostě ztraceni v lese.
Co se nám může přihodit dalšího?
To si děláš srandu.
To jako fakt?
To si děláš prdel!
Aspoň jsme neztratili smysl pro humor.
Hele, vím, že se teď cítíš ztracená,
ale slibuju, že nás z toho lesa dostanu.
Z toho doslovného, nebo metaforického?
- Z obou. - Co?
Díkybohu.
Proboha.
- Sakra, skoro jsme je měli. - Prohrávali jsme o pět bodů.
Jo, nejlíp mi to jde, když jsem pod tlakem, takže…
Stejně díky, že jsi přišel.
Rádo se stalo.
Byla… to zábava.
Jo, ale nejvíc se bavily moje kolegyně.
Máš tu pár nových fanynek.
A co ty?
Na nováčka sis nevedl nejhůř.
Na nováčka?
Tady.
- Nechci, aby ses nachladila. - Díky.
Doprovodím tě k autu, jo?
Vernone.
Jsi v pořádku?
Jo.
Jasně.
Nestává se moc často, že máš šanci ohlédnout se zpátky
a uvědomit si, že vlastně všechno proběhlo, jak mělo.
Jak to myslíš?
Můj život se mohl ubírat dvěma různými směry…
ale jen jeden mě zavedl k až tobě.
A za to jsem strašně vděčný.
Ach, Vernone.
Akorát nevím, jestli budu moct Rose někdy odpustit.
Možná ani nemusíš.
Poslední pacient kvůli tomu dešti nepřijde,
takže můžeš jít domů dřív.
A nechceš…
Ne, už ráno jsem si sbalila a hodila všechno do auta,
takže půjdu rovnou k Lydie.
Bylo fajn tě mít doma, i když to bylo jen na chvíli.
Pro mě to bylo taky fajn.
Camerone…
nemyslela jsem to tak, když jsem řekla, že se k sobě nehodíme.
Jsem jen smutná, že nebudeme moct zjistit, co by to nečekané spojení přineslo.
Jo, to já taky.
Je to dlouho, co jsem pocítil něco podobného.
Já vím.
Je škoda to kvůli doktorovi jen tak utnout.
Jsme jak Romeo a Julie, co mají stejného tátu.
Vlastně jim to moc dobře nevyšlo.
To jo, ale myslím, že nám by to vyjít mohlo.
Vážně?
Ano.
Dobře.
Tak pojďme najít způsob.
Je působivé vidět ženu ve tvém věku
na tak významné pozici ve vedení města.
- Jo? Tak to řekněte mámě. - To bych moc ráda.
A co ty, Denny?
Co tě ve Virgin River kromě Lizzie drží?
- Trávím čas s dědou. - Ale určitě máš čas i na jiné věci.
Jo, chodím dost na túry, lezu po skalách, muškařím.
Možná mě vezmou v jedné autodílně, ale jinak žiju přítomností.
To sice chápu,
ale máš před sebou dlouhý život, víš?
Můžeš toho tolik zažít, tolik toho nabídnout.
Opravdu se nechceš vrátit na Stanford?
A neplánovali jste cestovat?
Když mi oznámili tu diagnózu,
první, co mě napadlo, nebyla vysoká nebo jestli zdolám Kilimandžáro.
Týkalo se to lásky.
Ale nebyl jsem si tím tak jistý, dokud jsem nepotkal Lizzie.
A být s ní je teď hlavní prioritou.
Jo, to vidím.
A jak to šlo s dědou?
Moc dobře ne, ale asi se to dalo očekávat.
Pro všechny zúčastněné je to velmi složitá situace.
A já Vernonovi tu jeho reakci nevyčítám.
To kvůli tobě mě mrzí, že jsme to nevyřešili.
Aspoň jsi to zkusila.
To my oba.
A i když na ty věci máme rozdílné názory,
jsem ochoten to všechno hodit za hlavu.
- Vernone, nemusíš… - Rose.
I když budu už navždycky litovat,
že jsem Ryana nikdy nepoznal,
nedovolím, aby to poskvrnilo moji druhou šanci,
kterou teď mám s Dennym.
Díky, Vernone.
A chtěla bych ti říct…
že mě to moc mrzí.
Toho si vážím, Rose.
Slyšel jsem, že se tu dnes ochutnává nové menu.
- Nevadilo by vám, kdybychom si přisedli? - Posaďte se.
To je ale nádhera, co?
Jo.
Nebral jsem tě sem ale jen kvůli tomu výhledu.
Taky bych ti chtěl něco říct.
Asi si pamatuješ, jak jsem ti říkal, že když jsem přijel do Virgin River,
chtěl jsem tu postavit ten bar.
Vybudovat si tady život.
Ale…
to není celé.
Když jsem sem přijel, byl jsem ztracený.
Nebyl jsem na tom dobře.
Roky jsem potlačoval bratrovu smrt,
a když pak zemřel Lonergan…
upadl jsem do temnoty…
a nevěděl, jak z ní ven.
Snažil jsem se.
To jsem…
netušila, Jacku.
Ale…
rozhodl jsem se to překonat.
Vím, jak je to těžké. Věř mi, vím to.
Ale i my to dokážeme překonat, Mel.
Dál můžeme snít ten náš sen, Mel.
Možná to nebude úplně podle našich představ.
Možná to nepřijde tak brzy, jak jsme čekali…
ale nevzdávejme to.
Naše děti možná nebudou mít oči tvé matky…
ale třeba budou mít její soucit.
Nebo její skvělý hudební vkus.
To se dá naučit.
Jestli to ale pořád chceš.
Ano, pořád to chci.
- Máš rád stolní hry pro princezny? - A jak.
- Tohle je pro tebe, Brady. - Cože? Pro mě?
- Děkuji. - Jo.
To myslím znamená, žes vyhrál.
Vážně? Opravdu?
Protože kvůli prohře se normálně nepodvádí.
- Vy jste to na mě nastražily, že jo? - Cože? Ne.
Můžu si jít kreslit?
Jasně, zlato.
Už si to můžeš klidně sundat.
Co? Tohle? Ne, líbí se mi to.
Sestry mě v dětství takhle oblékaly pořád.
Sestry? Tak proto ti to tak jde s Hazel.
Ale zdá se mi, jsi dobrý vlastně ve všem.
Jen ne v upřímnosti.
To znělo dost upřímně.
Když jsem vyrůstal, lhal jsem, abych své sestry ochránil.
A sebe taky.
Asi se z toho stal zvyk.
Na ochraňování blízkých není nic špatného.
To ne.
Moje bývalá to tak ale neviděla.
Možná bys měl být s někým, kdo tě bere takového, jaký jsi.
Zbyla mi tam nějaká práce.
- Ale díky za pozvání. Bylo to super. - Taky bych už měla jít uložit Hazel.
To nemusíš.
V pohodě, zvládnu to.
- Určitě? - Ano.
Ještě jednou díky.
Hej, Brady…
nepochybuj o sobě.
- Ahoj. - Ahoj.
Už je ti líp?
Jo, díky.
Jestli jsi v pohodě, zavezu evakuovaným ty deky.
Tak jo.
A na večeři jsem chtěl přinést něco z Kazatelova nového menu.
Ano. Od každého trošku, prosím.
Tak jo. Jako by se stalo.
JACKŮV BAR
Tak jo.
Máme tady
jamajské kuře na sušence, makaróny se sýrem a modrým krabem
a mou specialitu,
uzené jelení chilli.
Už z toho pohledu se mi sbíhají sliny.
Máma vždycky říkala, že když něco stojí za uvaření,
musí být láska na první sousto.
Tohle se jmenuje po jedné mé známé „Žhavá šťabajzna“.
Doufám, že to na tebe nebude příliš pikantní.
Páni.
Ty jsi samé překvapení.
Opravdu. Tvoje máma by byla fakt pyšná.
A co to bylo s tou žhavou šťabajznou?
To radši nechme až na dezert.
Dáš si něco k pití?
Mám tady 21letou láhev Fuentesecy Reservy,
kterou jsem si schovával na zvláštní příležitosti.
To zní draze a taky lahodně. Ano, prosím.
Dobře.
Hej, já ti volám, ale nebereš mi to.
Od toho mám hlasovku.
Máme info, že na Aljašce vypukly požáry.
- Zítra vyjíždíme. - Já myslela, že nejsi…
Do terénu ne, ale můžu to vést z velitelského stanu.
Pojedu tam jako velitel zásahu.
Což znamená, že ty za mě převezmeš vedení toho týmu.
Cože? Neříkal jsi, že nejsem připravená.
Mýlil jsem se.
Potřebuju někoho, komu můžu věřit, někoho z týmu. Jsi stále se mnou?
Nerada takhle uprostřed jídla odcházím, ale jestli zítra jedu, musím se sbalit.
- Můžeme to dokončit potom u tebe? - Jo, jasně.
Jak jsem říkal,
Kaia miluje svou práci a já jí budu vždycky součástí.
Nezáleží na tom, s kým pracuje…
ale ke komu se vrátí domů.
- Jé. - Tady.
Díky.
Jsem strašně rád, že jste se s dědou usmířili.
Po tátově smrti…
to bylo fakt těžké.
Já vím.
Takže díky.
Je super mít rodinu pohromadě pod jednou střechou.
To jo. Jsem ráda, že jsi šťastný, Denny.
Ten rozhovor s dědou mi ale připomněl pár věcí
o mladických rozhodnutích a jak ti můžou ovlivnit zbytek života.
Aha.
Jestli zůstaneš ve Virgin River, tak toho podle mě budeš litovat.
- Jacku. - Brady, co to tu děláš, sakra?
Překlad titulků: Jan Kucherko