Привіт.
Куди зібралася?
Я просто пробіжуся.
Я думав, ми поговоримо.
Так, слухай, я знаю, що тобі потрібне пояснення,
і ти його заслуговуєш. Я…
Люба, річ не в тім…
Річ не в тому, що я хочу пояснень. Я хочу знати твої думки.
Я знаю.
Та я не знаю.
Знаю лише, що тіло каже мені зупинитися.
Слухай, я знаю, тобі було важко,
і я не хочу ускладнювати, але…
можемо поговорити?
Тобто ти сама мені казала відкритися тобі, тож не відштовхуй мене.
Любий. Я не відштовхую тебе. Я…
Тікаєш.
Буквально бігом.
Слухай, я розумію.
Тобі боляче.
Мені теж боляче.
Але ти в цьому не одна.
Гаразд? Я з тобою на кожному кроці.
Я знаю.
Знаю, я просто… Маю пробігтися, прояснити думки.
А ти погодилася б на пішу прогулянку?
Зі мною?
Добре.
Не віриться, що я напекла булочок для цієї жінки.
Гоуп, це буде й без того важко, не нагнітай.
Не можу. Що ближче до прибуття Роуз, то більше в мене закипає кров.
Верноне, 50 років.
П'ятдесят років вона брехала тобі й ховала від тебе сина.
Я хочу поговорити з нею про це.
Тільки не думай, що ти маєш легко їй пробачити. Я точно не змогла б.
Не хвилюйся. Я точно знаю, що хочу їй сказати.
А я точно знаю, які булочки я їй подам.
Що? Я їх не отруїла, якщо ти про це думаєш.
Кілька з них підгоріли,
а добрі я б краще дала добрим людям.
Пообіцяй, що твоя поведінка буде якнайкращою.
Для Денні це забагато означає, і я просто хочу показати теплий прийом.
Я завжди кажу, Верноне.
Якщо не можеш сказати щось гарне про когось, кажи це за його спиною.
Ми тут.
Верноне.
Привіт, Роуз.
Давно не бачилися.
П'ятдесят років.
Але хто рахує?
Гоуп Маккрей, мер міста, дружина Вернона.
Або в іншому порядку.
ВІРДЖИН-РІВЕР
Знаєш, я оце думав…
Я дуже ціную, що ти вчора відкрилася.
І ти казала, що для тебе це щось нове.
Це не так важко, як я думала.
Дякую, що полегшив це.
Мені подобається ближче тебе пізнавати.
То що ти запланувала на сьогодні?
Шалений день у планах.
Маю забрати ліки для Джея і його протеїнові коктейлі…
Я його сиділка, допоки не поїду, а він не повернеться в Колорадо.
То ти повернешся після сезону пожеж?
Так, я, певно, маю розібратися з будинком і розлученням.
Так, це немало.
Я тобі не заздрю.
Егей, це проблема для майбутньої Каї.
А нинішня Кая думає про те, як скуштує
сьогоднішнє меню «Як у мами».
Чекай.
Ти прийдеш?
О, ще б пак.
А після того ідеального панеттоне
я чекаю на найкращу їжу, яку будь-коли куштувала…
Жодного тиску.
-Привіт. -Привіт.
Ти пішла з дому рано вранці.
Так, я просто хотіла переконатися, що, ну знаєш,
для тебе все готово.
А Док, у нього якісь сімейні справи.
Тож у тебе щільний графік.
-То ми сьогодні лише вдвох? -Так, лише вдвох.
І повна приймальня пацієнтів. Тож, певно, нам краще…
-Так, краще. -Так.
Кава готова. Я піду підготую їхні історії.
-Мюріель. -Будь ласка, більше нічого не кажи.
Але гарна новина в тому, що Ліді сказала, що я можу оселитися в неї,
а вона користується феном…
Не треба виїжджати.
Треба.
Ми разом більшу частину днів.
Нам не треба ще більше спокуси вночі, так?
Тут у мене завжди прояснюються думки.
Денні називає це сінрін-йоку. Це як терапія на природі.
Гарно, так? Навіть після всього, що тут сталося.
Тонкий натяк.
Що? Я лише кажу, що ліс стійкий.
Ну так, ти теж. Ходімо сюди. Я хочу тобі дещо показати.
Пік Ангела?
Так, тут є надзвичайний краєвид, причому настільки,
що може змінити твою точку зору. Або навіть настрій.
Навряд моя точка зору зміниться через краєвид.
А що ти відчуваєш?
Так, ти хочеш припинити спроби,
та я не певен щодо твоїх відчуттів.
Ну а як мені почуватися?
Справді. Я хотіла цього все своє життя.
І тепер, на додачу до цієї ваги я відчуваю, що підвела тебе.
-Я почуваюся жахливо. -Ти мене не підводила.
Я тебе підводжу. Знаю, як ти хочеш бути батьком.
Але це через тебе.
Це ж була твоя мрія. Ти цього хотіла.
Це була прекрасна мрія. І вона стала моєю.
Знаю, я просто… Я більше не можу себе силити.
Знаєш, не всі отримують ту диво-дитину.
Я намагалася, а отримала лише купу горя.
Знаю, але я це не применшую ні на хвилину.
Я не хочу, щоб ти страждала через те, чого хочу я.
Є інші способи створити сім'ю.
Я знаю, це звучить егоїстично,
і я ненавидітиму себе, якщо просто це скажу, але…
Я завжди хотіла саме власну дитину.
Дивитися на обличчя своєї дитини
й бачити мамині зелені очі, чути татів сміх.
Це не егоїстично.
Тобто це ж прекрасно.
Хочеш зв'язку з утраченою сім'єю. Розумію.
А сурогатне материнство?
Слухай, я… Так, я про це думала,
але це фізично й емоційно виснажує.
І я просто… Моє тіло знову цього не переживе.
І серце знову не переживе такого.
Я так вірила в цю вагітність.
Я не переживу більше втрат.
Мені вочевидь судився інший шлях,
і я намагаюся це прийняти.
Ну то як, ти добре долетіла?
Так. Дякую.
Денні каже, що ти книговидавиця.
Саме так. Я працюю в цьому бізнесі вже майже 30 років.
Певно, це добра піджива для вигадок.
Ой, а як тобі всі ці дощі? Сіетлу їх дісталося сильно понад норму.
Тут вони б не завадили для гасіння пожеж.
Так, це був жах. Я так переживала за вас усіх.
-Я радий, що це вже позаду. -Так.
І що ви всі тут. Це так важливо, що моя родина разом.
-Так чекаю на твою зустріч із Ліззі. -Я теж.
Він тільки про це й говорить.
-Молоде кохання. -Так.
Це потужна річ.
Так і є.
Гаразд. Ну, вам двом є про що поговорити,
тож залишимо вас.
Задай їй перцю.
Добре.
-Побачимося в обід. -Так.
ЛІТІГАТОРИ
ОРЛИ-ЮРИСТИ
-Агов. -Постав мене в гру, тренере.
О, ти гратимеш.
Сподіваюся, байки: «Я грав у бейсбол в універі», — не були дурницями,
бо це закляті вороги.
Закляті вороги? Що поганого в «Літігаторах»?
Вони забирають у нас клієнтів і бази на полі.
Я не підведу.
Гаразд. Я на це розраховую.
Дякую, що запросила на заміну.
Так. Я зробила це не для тебе.
Це заради перемоги.
М'яч у гру!
«ЕМЕРАЛД ЛАМБЕР» ОБЛІК КОШТІВ, РАХУНКИ ПО КАТЕГОРІЯХ
-Тук-тук. -Привіт.
Привіт. Сподіваюся, я не заважаю.
Зовсім ні. Як справи?
Гейзел дісталася нова гра з роздачі їжі й одягу,
і ми подумали, якщо ти не зайнятий,
може, приєднаєшся до нас на бургери й настолку.
Звісно. Так.
Я після роботи зайду.
-Мені щось принести? -Лиш ігровий настрій.
У нас настільні ігри — це серйозно.
До зустрічі.
Бувай.
ДООБЛАДНАННЯ ФУРГОНІВ
Дообладнання для чого?
СТО «ГАРБЕРВІЛЬ» 176 ВОЛКЕР-РОУД, ГАРБЕРВІЛЬ, КАЛІФОРНІЯ
Я постійно прокручував у голові усе, що хотів тобі сказати,
але тепер, коли ти тут, я не можу знайти слова.
Нічого, Верноне.
Просто постав уже те питання.
Як ти могла не сказати мені?
Що я… Що в нас був син?
Бо ти сказав мені, що не хочеш бути батьком.
Те, що я тоді казав, що не готовий бути батьком,
не означає, що я б відмовився від відповідальності за нашу дитину.
Знаю, але я надто про тебе дбала, аби це дозволити.
Не хотіла, аби ти зрікся своїх мрій. Через нього чи мене.
Не тобі було приймати таке рішення.
І в той час мрією було те, щоб ми були разом.
Ні, не було.
Знаю, ти мене любив, але ти хотів наслідувати приклад батька,
бути лікарем.
Ти чітко дав зрозуміти, що це для тебе найважливіше.
Ні. Ти була для мене найважливішим.
Але ти зникла, пішла мовчки, Роуз.
-Навіть без прощання. -У листі, який я тобі надіслала, я…
Ти написала, що покохала когось іншого.
Це хоч правда була?
Я кохав тебе, Роуз.
Але тепер мені ясно,
що ти мене не кохала.
Або ж не знала, як мене кохати.
Інакше ти б сказала мені правду.
Верноне, якби ж ти тільки зрозумів.
Я зробила те, що зробила, бо кохала тебе.
Еге ж…
Я не довіряю цій жінці, наскільки це взагалі можливо.
Уявляєте, як це — зберігати таку таємницю?
Бідний Док.
Я завжди думаю, яким було б моє життя, якби ми з Ніком могли мати дітей,
але ж дізнатися, що насправді мав дитину, про яку тобі ніхто не казав…
-Це неможливо уявити. -Хіба є шлях до примирення?
Має бути такий. Заради Денні.
Знаєш, я роками намагалася зблизитися з Меліссою, сестрою Ніка.
Але от що я дізналася щодо родин:
необов'язково всіх любити, аби жити разом.
Ну, принаймні Роуз живе в Сіетлі.
Так, і це теж. А тепер про важливіші справи.
У нас на карнавалі будуть ручні тваринки?
Я б хотіла, але хіба це не безлад?
Думаєш, їм вдасться все владнати?
Спочатку було трохи незручно, але це й зрозуміло, еге ж?
Цілком зрозуміло.
Вони обоє казали, що хочуть помиритися, тож я вірю, що вони знайдуть спосіб.
Люблю твій оптимізм.
Родина для мене дуже важлива.
Після смерті мами бабуся Роуз із татом намагалися занурити мене в мою культуру.
Віддали мене в японську школу,
щоб я відчув зв'язок із мамою. З окасан.
Круто, що вони зробили це для тебе.
Так.
А коли мій тато несподівано помер,
незважаючи на застереження, бабуся розповіла мені про дідуся Дока.
Щоб, якби з нею щось сталося, я не був би сам.
Ти їм обом явно дуже дорогий.
Тому я і маю бути позитивним,
адже інакше доведеться визнати, що останні двоє моїх живих родичів
можуть уже й не зустрітися особисто.
А це для мене вже занадто, тож…
Не припускатимемо цього.
М‘яч у грі!
Уперед, Брі!
Уперед, Брі, уперед!
Добре!
Швидше!
Сейф!
Аут!
-Чудово, Валенсуело. -Добре, що ловиш, Шерідан.
Побажай мені удачі.
Щасти.
Отже, Брі. Що в тебе з хлопцем із тією рукою-пушкою?
Чи точніше, хлопцем із біцепсами?
Що? Нічого.
Клас. Якщо ти не гратимеш із ним у м'яч, то я пограюся.
Ну гаразд.
Ой. Вибач, я не знав…
Нічого. Я заповнювала рахунки й упустила ручку, та ось вона.
Добре.
Так, що тобі треба?
Я шукав історію рецептів для пані Ватсон.
Вона казала, що її ліки від тиску не такі ефективні, як вона сподівалася.
Тож я хотів перевірити, чи було щось іще, що їй признача…
-Як швидко. Дякую. -Так. Що ж, я дуже добре працюю.
Так. І я поважаю те, що ти робиш.
І я поважаю те, що робиш ти. І я хочу, щоб Док теж це поважав.
Я теж.
Але, якщо чесно, це маленьке містечко,
і я вважаю, що навіть нерозумно очікувати,
що особистих зв'язків на роботі ніде не виникне.
Та ну звісно. Це так і є.
Я ніде й не буваю, окрім роботи, хіба що в місті,
але й там усі люди — пацієнти з моєї роботи.
Краще вже зустрічатися з колегою, ніж із пацієнтом.
-Так? -Так.
Тож ти маєш обмежені можливості. А ще врахуй сумісність…
Тоді це майже неможливо.
Не те що ми сумісні. Ну, теоретично.
Так, це було справді несподівано.
-Я не цього шукав. -Та ні, я знаю.
Гаразд, що ж, тоді ми про це забудемо.
-Мабуть. -Добре.
Я лише…
Я маю…
Так, шефе, що далі?
Ось контекст, якщо в людей будуть питання щодо кухні.
Можеш сказати їм, що я створив це меню
на честь моєї неймовірної мами,
котру я бачу геть не так часто, як хотілося б.
І схотів зробити щось на кшталт фьюжен мами й сина.
Навряд це звучить так, як ти думаєш.
Так. Треба написати якийсь сценарій.
Тож сьогодні приїде модний критик, про якого я не знаю?
Критика не буде. Буде Кая.
І ти хочеш її вразити.
Так. Хочу.
Я бачила її погляд на тебе.
Що б ти не зробив на цій кухні, це нічого не змінить.
Еге ж. Спробуй оце.
Гаразд, погоджуся, це може дещо й покращити.
О господи.
А той шлях, що тобі судився, на що він хоч схожий?
Мені головне, аби ми йшли разом.
Ну звісно ж, ми разом.
Я просто не знаю, чи це означає,
що ми станемо батьками.
У мене було чотири викидні й мертвонароджена дитина.
Жодного шансу привести в цей світ дитину.
-Я знаю. -Ні, не знаєш.
Ти не знаєш. Ти ніколи не дізнаєшся, як це насправді.
Вибач, я не намагаюся грати в гру: «Я жінка, а ти не розумієш», — бо я знаю,
що ти відчув цю втрату зі мною.
Так, відчув.
Я відчуваю. Але не так, як ти. Я це цілком розумію.
Я відчувала, як тримала б їх.
Щоразу. Кожну дитину.
Я відчувала їх тут, зі мною. Вони були так близько.
Але я хочу, щоб ти це мала.
Я знаю. Я теж, але…
в житті так просто все не виходить.
От і сприйму це як знак долі.
Ти зранку правильно сказав. Я тікала.
І з Лос-Анджелеса я тікала.
Але якби не втекла, я б так і не зустріла тебе.
І я вірю, що це доля.
Це я і намагаюся робити зараз: бігти до прийдешнього.
Може, вже покажеш мені клятий краєвид?
Бо я більше не хочу про це говорити.
Сумніваюся, що я зможу це зробити.
Чому?
Упевнений, що ми заблукали.
Та ну звичайно.
Звісно.
Отакої.
-Колесо огляду чи гравітаційні каруселі? -Я за друге.
Пишуть, ціна втричі вища.
Тоді оглядове колесо.
Овва. Це ж вона.
Вона дуже приваблива.
У Вернона завжди був гарний смак.
Усім поводитися якнайкраще.
Це ми тобі маємо сказати.
Пані.
-Вітаю. -Гоуп.
А де Вернон? Я думала, зустріч тут.
На жаль, доброї розмови в нас не вийшло, тож він не прийде.
Ясно. Вибачте, я поїду додому, перевірю, як там мій чоловік.
Денні й Ліззі он там.
-Раді знайомству. -Так.
-Привіт. -Привіт.
-Привіт. Ніде не заблукала, все добре?
-Так. -Чудово.
-Так. -Це Ліззі.
Я так багато про тебе чула.
СТО «ГАРБЕРВІЛЬ» 176 ВОЛКЕР-РОУД
Складайте сюди. А потім усе це треба скласти туди.
Необов'язково зберігати весь запас в одному трейлері.
-А скільки їх буде, по-вашому? -Скільки треба.
Наступного місяця будуть ще.
Тут п'ять мішків.
Виглядає добре, Джиммі.
Ще кіло.
-Оце вже запаковано й готово. -Пречудово.
Перевезімо в глемпінг-табір.
Джек буде радий допомогти ще одній сім'ї.
Гаразд, цей бік закритий і…
От дідько.
Гаразд, босе. Пакуймо і їдемо звідси.
-Так, босе. -Рушаймо.
Гаразд, поїхали.
Гаразд, треба лише йти за сонцем. Прямувати на південь-південний захід.
Яке сонце? Похмуро ж. Я не бачу сонця.
Я бачу… Воно ж бо досі в небі. Нумо.
Я його не бачу. Де воно? Агов?
Я не бачу світла крізь хмари, та й ліс крізь дерева.
Будь ласка. Годі. Я ж роблю те, що ти просила.
Намагаюся вивести нас звідси.
Бо це була дурна ідея. Вибач.
Одне нещастя за іншим.
Ну от справді, я не розумію.
Ми ж хороші люди, так? Чому життя безперервно збиває нас із ніг,
коли ми ще не оговтались? А тепер ми ще й загубилися в лісі.
Просто загубилися в лісі.
Що ще може піти не так?
Це що, жарт якийсь?
Та ну годі!
Ви що, знущаєтеся, трясця вам?
Принаймні, ми не втратили почуття гумору.
Слухай, я знаю, ти зараз почуваєшся розгубленою,
але обіцяю, разом ми знайдемо, як вийти з цього лісу.
Це ти в буквальному чи в метафоричному сенсі?
-І те, і те. -Що?
Ой, слава богу.
Господи.
-Холера, ця гра була нашою. -На п'ять очок програвали.
Так, але я найкраще працюю під тиском, тож…
Що ж… Дякую, що прийшов.
Так. Із задоволенням.
Мені було весело.
Так, не так весело, як моїм колегам. Гадаю, тут у тебе є найбільші фанати.
А ти?
Ну як. Ти непоганий, як для новачка.
Для новачка?
А, ось.
-Не хочу, щоб ти застудилася. -Дякую.
Проведу тебе до авто, добре?
Верноне.
З тобою все гаразд?
Так.
Знаєш, нечасто випадає шанс озирнутися на своє життя
й усвідомити, що все вийшло як слід.
Ти про що?
Про те, що в мене було два варіанти.
Але лише один шлях привів мене до тебе.
І я дуже за це вдячний.
Ох, Верноне.
Я просто не знаю, як знайти спосіб пробачити Роуз.
Може, і не треба.
Твій останній пацієнт скасував візит через дощ, тож підеш додому раніше.
А ти?
Ні. Я зібрала все вранці й кинула в машину.
Тож я вже поїду до Ліді.
Мені було приємно, коли ти була в мене,
хоча це й тривало недовго.
І мені було приємно бути там.
Камероне…
Я не про те казала, що ми несумісні. Мені просто сумно.
Мені шкода, що ми не зможемо дослідити цей несподіваний зв'язок.
Так, мені теж. Давно я не відчував нічого подібного.
Я знаю. І я не хочу обривати все це
через ситуацію з Доком.
Ми як Ромео і Джульєтта, хіба з одним батьком.
Хай там як, у них нічого не вийшло.
Так, але я думаю, у нас усе може вийти.
Справді?
Так, справді.
Добре.
Тоді знайдімо спосіб.
Дуже вражає — бачити жінку твого віку на такій видатній посаді
в муніціпальній раді.
Скажіть це моїй мамі.
Та залюбки.
Отже, Денні, що, окрім Ліззі,
тебе приваблює у Вірджин-Рівер?
-Знайомство з дідусем. -Але ж ти маєш час і на інші справи.
Багато ходжу в походи, займаюся альпінізмом, риболовлею.
Можу стажуватися в автомайстерні, тобто я просто живу.
І я розумію, чому, але в тебе попереду таке довге життя, Денні,
а в ньому є стільки досвіду й можливостей.
Ти точно не хочеш повернутися в Стенфорд?
А як щодо планів мандрувати?
Знаєш, коли мої аналізи виявилися позитивними, я не думав:
«Чи ж я закінчу коледж? Чи піднімуся на гору Кіліманджаро?»
Я думав: «Чи я закохаюся?»
Я був упевнений, що відповідь була «ні», поки не зустрів Ліззі.
Для мене немає нічого важливішого за неї.
Так, це я бачу.
Отже, як усе пройшло з дідусем?
Не дуже, насправді, але це, мабуть, очікувано.
Це дуже напружена ситуація для всіх причетних.
Я не звинувачую Вернона в його реакції, просто…
Мені шкода, що ми не змогли вирішити це заради тебе.
Але ти намагалася.
Ми обоє.
І хоча ми не на все маємо спільний погляд,
я хочу залишити минуле позаду.
-Верноне, ти не мусиш… -Що ж, Роуз.
Хоча я завжди шкодуватиму,
що не мав шансу познайомитися з Раяном,
я не дозволю цьому заплямувати дар
другого шансу, який я зараз маю з Денні.
Дякую, Верноне.
Просто хочу сказати, що…
мені дуже шкода.
Я це ціную, Роуз.
Що ж… Я чув, тут куштують нове меню?
Можна сісти до вас?
Сідайте, прошу.
Приголомшливо, хіба ні?
Так.
Я не лише хотів показати тобі краєвид.
Я також хочу дещо тобі розповісти.
Знаю, я казав, що коли я приїхав у Вірджин-Рівер,
я знав, що хочу побудувати бар.
І побудувати тут життя.
Але це не вся історія.
Коли переїхав сюди, я був загубленим.
Я був зламаним.
Я роками душив біль від смерті брата,
а тоді загинув Лонерґан, і я…
Я впав у цілковиту темряву.
Я не міг вибратися.
Я намагався.
Джеку…
Я не знала.
Але…
Я прийняв рішення жити далі.
Я знаю, як це важко. Повір, я знаю.
Але, Мел, ми теж можемо жити далі.
Ми ще втілюватимемо мрії, Мел.
Хай це виглядатиме не так, як ми думали.
Хай це буде не в той час, коли ми очікували.
Але це можливо.
Знаєш, і наші діти можуть не мати очей твоєї матері.
Та вони можуть мати її співчуття.
Чи її класний музичний смак.
Цього їх можна навчити.
Якщо ти ще цього хочеш.
Так. Так, я все ще цього хочу.
Ти полюбиш «Принцесу-красуню».
Та класно.
Це для тебе, Бреді.
Що? Для мене?
-Дякую. -Так.
Думаю, це означає, що ти переміг.
Справді? Он воно як?
Бо зазвичай махлюють, аби перемогти самим.
-Це те, що тут відбувається? -Що? Ні.
Можна я піду малювати?
Звісно, сонечко.
Ти вже можеш це все зняти.
Що, оце? Ні, мені подобається.
Мої сестри завжди мене так наряджали, коли я був малим.
Сестри. Ось чому ти так добре ладнаєш із Гейзел.
Якщо подумати, ти в усьому чудовий.
Окрім чесності.
Як на мене, це звучить чесно.
У дитинстві я брехав, щоб захистити сестер.
І себе.
Мабуть, я до цього звик.
Захищати тих, кого любиш — зовсім не погано.
Так.
А моя колишня так не вважала.
Може, варто бути з тим, хто цінує тебе таким, який ти є.
У мене ще є робота.
Але дякую за це.
Було чудово.
Так, я, напевно, піду вкладати Гейзел.
Та ні, усе добре.
Усе гаразд, я сама.
-Точно? -Так.
Що ж, ще раз дякую.
Агов, Бреді.
Не сумнівайся в собі.
-Привіт. -Привіт.
Тобі краще?
Так, дякую.
Якщо ти не проти, я відвезу ще ковдр евакуйованим.
Добре.
А потім візьму нам вечерю з нового меню Пастора.
О так. Мені, будь ласка, усього по порції.
Гаразд. Як забажаєш.
БАР «У ДЖЕКА»
Добре.
Отже, у нас є
курка по-ямайські з бісквітом
сирні макарони з голубим крабом, а ще мій шедевр —
підкопчена оленина з чилі.
Я в харчовій комі просто від вигляду.
Моя мама завжди казала, що все, що варто готувати,
має викликати любов з першої ложки.
А оце я називаю «Тотальне вогняне шоу» — на честь однієї знайомої.
Сподіваюся, тобі не буде надто пекти.
Овва.
Пасторе, ти без упину мене дивуєш.
Ні, чесно, твоя мама пишалася б.
То… Розкажи мені трохи більше про це вогняне шоу.
Це я залишу на десерт.
Налити тобі випити?
У мене є 21-річна пляшка «Фуентесека Резерва»,
яку я приберіг для особливого випадку.
Звучить дорого й смачно. Так, будь ласка.
Добре.
Привіт. Я дзвоню, ти не відповідаєш.
То залиш голосове.
Нам щойно повідомили, що на Алясці пожежі.
-Вирушаємо завтра. -Я думала, ти не у формі…
Для гасіння — ні. Та я досі можу стояти й наказувати.
Мене запросили командувачем.
А це означає… Я хочу, щоб ти очолила команду.
Очолити команду? Ти ж казав, що я не готова.
Я помилявся.
Мені потрібна людина, якій я можу довіряти.
Ти ще в моїй команді?
Ненавиджу поспіхом їсти і тікати, але мені треба спакуватися, бо завтра їду.
-Може, доїмо пізніше в тебе? -Так, звісно.
Як я вже казав, Кая любить свою роботу, а я завжди буду частиною її роботи.
Байдуже, з ким вона працює.
Головне — до кого повертається.
Ось.
Дякую.
Ти знаєш, для мене це так важливо,
що ви з дідусем змогли порозумітися.
Бо мені було…
важко було після смерті тата.
Так.
Тож дякую тобі.
Чудово, що вся моя родина зібралася під одним дахом.
Так. Я рада, що ти щасливий, Денні.
Моя розмова з твоїм дідусем
нагадала мені про дещо.
Про вибір, який робиш у роки юнацтва.
І як це впливає на решту життя.
Гаразд.
Мушу сказати, що ти помиляєшся, залишаючись у Вірджин-Рівер.
-Джеку. -Якого біса ти робиш, Бреді?
Переклад субтитрів: Ольга Цяцька