LED V PLAMENIH
V zadnjih 250 letih
smo izvedli največji znanstveni eksperiment v zgodovini.
Od začetka industrijske revolucije
smo s sežiganjem v ozračje sprostili več kot 1,4 bilijona ton ogljika.
To je spremenilo življenje na Zemlji, zlasti na Arktiki.
Topljenje snega in ledu
je sprožilo številne podnebne spremembe,
ki ogrožajo življenje na Zemlji.
A ta strašljiva prihodnost ni neizogibna.
Že dolgo imamo alternative za fosilna goriva,
nedavno pa smo odkrili, kako ogljik odstraniti iz ozračja,
kar nam daje možnost, da preobrnemo podnebne spremembe.
Če bi nam to s časoma uspelo,
bi bil to edinstven dosežek v človeški zgodovini.
Toda čas se izteka.
Znanstveniki pravijo, da moramo takoj vpeljati te rešitve.
Na tej kritični prelomnici
moramo dati glas objektivnim strokovnjakom,
ki nam predstavljajo dejstva, ki so jih odkrivali vse življenje.
Čas je, da jih poslušamo.
So znanstveniki, raziskovalci in inovatorji, ki so našli rešitve
za ohranitev življenja na svetu, ki si ga delimo.
Skalno gorovje, Kolorado
Nekaj teh projektov zahteva ročno odvzemanje vzorcev.
Eden od njih je dolgotrajno dokumentiranje ogljikovega dioksida.
Nekdo mora vsak torek vzeti vzorec.
Jaz se vozim s teptalnikom in jemljem vzorce.
Radi bi nadaljevali z dokumentiranjem,
kakor smo to delali do zdaj.
Spremljanje našega vpliva na ozračje
je resen in težek podvig.
Zadnjih 50 let predani raziskovalci z vsega sveta
vsak teden potujejo na iste kraje po vzorce toplogrednih plinov,
ki povzročajo podnebne spremembe.
Smo na višini 3500 m na Niwot Ridgeu
na južnem delu Skalnega gorovja v Koloradu.
To je NOOAA-ina merilna postaja za ogljikov dioksid,
tretja najstarejša na svetu.
V teh steklenih posodah zbiramo vzorce.
Ko jih bomo napolnili z zrakom, jih bomo odnesli v pisarno,
nato pa poslali v pisarno NOAA-e v Boulderju,
kjer jih bodo analizirali z drugimi vzorci z vsega sveta.
Veliko merilnih postaj je visoko v ozračju,
kjer je zrak premešan
in dobimo dobre vzorce vsega ozračja.
V strehi je majhna odprtina.
S pomočjo črpalke posode napolnim z zrakom.
To je ogljikov cikel. Največ je toplogrednih plinov,
ogljikovega dioksida in metana.
Ko sem l. 1968 vzela prvi vzorec, sem izmerila 322 ppm.
Ne vemo, koliko jih je v tem vzorcu,
a verjetno okrog 408 ppm.
Nekaj več pa jih je.
Zdaj pospravljam in pripravljam za naslednji teden.
Nacionalna uprava za oceane in ozračje
Ena od prvih nalog NOAA-e
je bila merjenje ogljikovega dioksida in drugih plinov v ozračju,
ki vplivajo na ogljikov cikel.
Vsak teden vzamemo dva vzorca na različnih krajih.
Zanima nas, kako se ti plini sčasoma spreminjajo.
Za to moramo nenehno zbirati vzorce.
Trenutno imamo okrog 60 lokacij.
Večino vzorcev zbiramo na odročnih krajih,
daleč od naselij.
S temi instrumenti merimo šest plinov,
ki vplivajo na ogljikov cikel.
To so ogljikov dioksid, metan, ogljikov monoksid,
molekularni vodik, dušikov oksid in žveplov heksafluorid.
Sistem deluje pet dni in pet noči na teden, 24 ur na dan.
Vzorce sem priključila na zbiralnik in vključila merjenje.
Po tem lahko odidem.
Vodim NOAA-ino globalno referenčno mrežo
za toplogredne pline.
Njen cilj je pridobivanje podatkov,
ki so popolno umerjeni, kakovostni in dokumentirani.
Ti podatki bodo verodostojni čez sto let ali še dlje.
Med podnebnimi spremembami zdaj in v prihodnje
se bodo znanstveniki lahko zanesli na te podatke,
da bodo diagnosticirali, kaj se je v resnici zgodilo
in kako pride do podnebnih sprememb.
Sodobno merjenje ogljikovega dioksida je sprožil Dave Keeling
iz Scrippsovega instituta za oceanografijo,
ko je l. 1956 začel jemati vzorce ob zahodni obali.
Opazil je, da je sredi popoldneva
povsod enaka koncentracija.
Tako je dobil zamisel,
da obstaja nekakšna koncentracija v ozadju.
Meritve je začel izvajati na havajskem otoku Mauna Loa
in na obali Antarktike.
Na koncu zadnje ledene dobe, pred 20000 do 11000 leti,
se je količina ogljikovega dioksida povečala za 80 ppm, z 200 na 280.
To je potekalo zelo počasi.
6000 let je trajalo, da je ogljikov dioksid zrasel za 80 ppm.
V predindustrijski dobi, pred letom 1850,
je bilo ogljikovega dioksida okrog 290 ppm.
Zdaj raste za 2 ppm na leto.
To rast je popolnoma odvisna od človeške dejavnosti.
To naglo rast v primerjavi z geološko zgodovino
imenujemo eksplozija.
V geološkem časovnem razponu je to nenadna sprememba.
Količina ogljika je dramatično narasla od industrijske revolucije.
Kaj to pomeni za nas?
Naučili smo se, da presežek ogljika sproža podnebne motnje.
Spreminja vremenske vzorce in sisteme za ohranitev življenja,
od katerih je odvisen obstanek družbe.
Od nekdaj vemo, da so fosilna goriva škodljiva,
a smo vedno menili,
da bodo posledice občutili ljudje ali druge oblike življenja.
Šele nedavno, tekom mojega življenja, je postalo strašljivo očitno,
da je nabiranje ogljika v ozračju
povzročilo njegovo segrevanje.
Ta učinek toplogrednih plinov, strupenost,
vpliva na življenjske sisteme planeta kot celote.
Ko sem to ugotovil sredi 90-ih, sem začel govoriti o tem
in nisem odnehal.
Ko govorimo o nevarnem segrevanju planeta,
mislimo na rast temperature za dve stopinji Celzije
od predindustrijske dobe.
Takrat bi začeli opažati nekatere od najhujših
in morda nepovratnih učinkov podnebnih sprememb:
Znatno topljenje ledenega pokrova, posledično višanje gladine morja,
trajne suše in podobno.
Katastrofalno bi bilo, če stopimo glavne ledene pokrove,
grenlandskega in pokrov na zahodni Arktiki.
Prišlo bi do potopa velikih obalnih mest.
Bilo bi manj kopnega. Pojavili bi se ekološki begunci,
ljudje bi morali zapustiti ta območja.
Tropski kraji bi postali prevroči za naselitev.
Bilo bi prevroče za poljedelstvo.
Pridelava hrane v tropskih krajih bi dramatično vpadla.
Na kratko, to bi bil svet z manj kopnega, hrane in vode,
a z več ljudmi.
To je recept za narodno varnostno katastrofo.
Laboratorij INSTAAR, Univerza Boulder, Kolorado
30 let že izvajam naloge, povezane z ogljikom.
Res sem menil, da bomo v tem času to rešili
in se bom lahko posvetil čemu drugemu, a še vedno delam enako.
Južna obala Islandije
V povezavi med ogljikovim dioksidom in morsko gladino
je nekaj zanimivih točk.
Ko ogljikov dioksid naraste na okrog 400 ppm,
postane dovolj toplo, da se topijo deli Antarktike in Grenlandije.
Toda ti deli so morska baza.
Baza ledenega pokrova na zahodni Antarktiki je pod gladino,
ker je vpeta v sedimente.
Ko se začne taliti, ne vemo, kako se bo to ustavilo.
Nevarno blizu smo tej točki.
Druga točka se nahaja okrog 600 do 700 ppm.
To je dovolj toplo, da na planetu ni več kopenskega ledu.
Gladina morja bi se zvišala za 80 metrov.
Smo na poti k 600 do 700 ppm.
Menim, da je to eden od ključnih trenutkov
v našem odnosu s planetom.
Bomo podnebni sistem potisnili tako daleč iz ravnotežja,
da bo prišlo do taljenja vsega kopenskega ledu?
Ja, spremenila se je.
Islandska narava se spreminja zaradi podnebnih sprememb.
To je vidno na južni obali.
Naš največji ledenik Vatnajokull, v prevodu Vodni ledenik,
se je zelo zmanjšal.
Vsi so opazili zanimivo dejstvo,
ko se vozijo ob južni obali.
Ko prečkajo najdaljši islandskim most,
ki je dolg en kilometer, pod njim skoraj ni vode.
Pomislite, zakaj graditi takšen most, če ni vode?
To so podnebne spremembe.
Reka je spremenila tok zaradi umika ledenika.
Zdaj imamo simbolični spomenik preteklosti.
Arktika je danes zelo drugačen kraj.
Na Arktiki so vplivi podnebnih sprememb najbolj ekstremni.
Znanstveniki so odkrili, da imajo dogodki na Antarktiki
velikanski vpliv na preostanek planeta.
Merim toplogredne pline na arktični lokaciji.
Raziskujem, kako se spreminjajo skozi čas.
Skrbi me rast temperature na Arktiki
in kako to učinkuje na vse arktične sisteme.
Moramo se zavedati,
da se s topljenjem morskega ledu in drugimi spremembami
spreminja vremenski sistem, kar ima globalni učinek.
Vemo, da očitne spremembe niso omejene le na Arktiko.
Zadnjih 50 let se posvečamo morskemu ledu.
V tem času se je Arktika zelo spremenila.
Izguba ledu, ne le ledenih področij,
ampak pojavov velikih ledenih polj in debelega ledu.
Dramatična ledena pokrajina je izginila.
Prejšnji mesec sem bil na Barentsovem morju
na območju, kjer je po navadi veliko ledenih plošč.
Nismo jih našli.
Zgodovinski posnetki Plast morskega ledu: 2 do 4,5 m.
Led je bil tanek, okrog 30 cm.
Arktični ocean ni več ledeni kontinent,
ampak se poleti spremeni v vodo.
To je velika izguba v smislu lepote,
a tudi delovanja planeta.
Led izginja zaradi segrevanja ozračja.
Očitno je, da se bo to zgodilo,
a obstaja veliko drugih vzvodov,
ki vplivajo na planet huje kot umikanje ledu.
Arktika se segreva trikrat hitreje od preostanka sveta.
Manjša se temperaturna razlika med Arktiko
in nižjimi geografskimi širinami.
To pomeni, da bo zračni tok oslabel.
S tem se bo ravna linija spremenila v krivuljo,
ki bo segala dlje na jug in na sever.
To pomeni, da polarni zrak lahko pride do nižjih geografskih širin
v enem predelu,
v predelu vzhodno in zahodno od njega
pa topel zrak sega višje, kot bi moral.
Tako nastanejo nenavadni vremenski ekstremi,
o katerih vsi govorijo.
Težava je, da zračne mase povzročajo ekstremne spremembe tam,
kjer pridelujemo največ hrane.
Nenadoma polarne spremembe vplivajo
na našo sposobnost, da pridelamo dovolj hrane.
Ne morete odstraniti tolikšne količine ledu,
ne da bi vplivali na veliko stvari.
The Guardian: Odlomil se je najtrdnejši del arktičnega ledu,
prvič v zabeleženi zgodovini.
Začenjajo se kazati posledice naših dejanj.
Znanstvene napovedi se uresničujejo prej,
kot smo pričakovali.
Tragično trpimo močne nevihte, suše, poplave in požare,
ki so vedno močnejši in bolj nepredvidljivi.
The Washington Post:
Razžarjeni planet: V zadnjem tednu so povsod padli toplotni rekordi.
Grist:
Svet je vroč, goreč in poplavljen, podnebne spremembe so tu.
Kalifornijski požari l. 2018, vidni iz vesolja.
The Washington Post: Najbolj vroč mesec na Zemlji.
Wired:
Znanstveniki so prepričani, da bodo požari še hujši.
Santa Rosa, Kalifornija, l. 2017
Požar se je začel skoraj hkrati na več krajih.
Uničenih je več kot 7000 stavb in okrog 3000 domov.
Na vrhuncu požara v prvih dneh so evakuirali 100000 ljudi.
To je skupinska travma.
Slišati in videti je bilo kot vojno območje.
Pravijo, da se je požar Hanleyju sem razširil v enem dnevu.
Zgorela je enaka površina, a je trajalo en dan.
Zgorelo je manj kot 200 stavb.
Ta požar se je začel ponoči
in se v štirih urah in pol razširil do Santa Rose.
Ta požara lahko primerjamo le po površini.
Pomagal nam je upravitelj kalifornijskih gasilcev.
Rekel je, da tega še nikoli ni videl, pa že dolgo opravlja to delo.
To nam ni v uteho, a tako pač je.
Če se bodo takšni vetrovni dogodki nadaljevali,
kako bomo zaščitili meščane in infrastrukturo?
Kako lahko izboljšamo položaj?
Imeli smo štiri, pet let suše.
Rastje se je posušilo,
na postaji Geyser Peak pa so izmerili sunke vetra do 173 km/h.
Ne vem, kaj naj naredimo s tem vetrom.
Ko nekaj zagori, lahko le sklepate, kam in kako hitro
se bo požar razširil.
Res nisem menil, da se bo požar razširil v nižino
in opustošil Santa Roso.
Avtomobili so se prevračali.
Veter je nosil velike kose žerjavice pred požarom.
Veliko dreves je polomljenih, ne zgorelih.
Naravne katastrofe so zdaj tako pogoste,
da ljudje vedo, da se bo to zgodilo njihovi skupnosti.
Le vprašanje časa je.
Moramo se zavedati, da so podnebne spremembe tu
in da se moramo pripraviti nanje.
Podnebne motnje pospešujejo izumiranje vrst,
a se to ne dogaja prvič.
Znanstveniki so pri preučevanju geoloških podatkov odkrili
povezavo med naglo rastjo ogljika
in zadnjimi petimi množičnimi izumrtji.
Po naravnem zakonu ogljikov cikel vpliva na tkanino življenja.
Vsakokrat, ko pride do velike rasti ogljika,
življenjska mreža oslabi in se včasih zruši.
Massachusetts Tehnološki inštitut
Raziskujem, kako je ogljikov cikel povezan
s pojavom množičnega izumrtja
in ali lahko prenese nestabilnosti, povezane z njim.
Ogljikov cikel je interakcija življenja in okolja.
Lahko si ga zamislimo kot neprekinjen krog fotosinteze,
proces, ki odstranjuje ogljikov dioksid iz ozračja
in ga spreminja v kisik ter rastlinsko snov ali organski ogljik.
Povratno reakcijo cikla imenujemo respiracija,
ko se te rastlinske snovi spremenijo v ogljikov dioksid.
Krog ogljikovega cikla na leto odstrani 100 gigaton ogljika
iz ozračja in oceanov ter ga vsako leto tudi vrne.
To pomeni 100 gigaton ven, 100 gigaton noter.
Mi s sežiganjem fosilnih goriv prispevamo okrog 8 odstotkov.
To za osem odstotkov poveča
vsakoletni naravni prenos.
To je več, kot prispevajo vulkani.
La Finca Luna Nueva, Kostarika
Planet nenehno uravnava svoje cikle,
vodne, dušikove, ogljikove.
Neprestano se premika.
Planet je ves ogljik, ki je bil v dinozavrih in kopenskih rastlinah,
spremenil v nafto in fosilna goriva.
S časoma se je uskladiščil, toda mi smo mlada vrsta.
Bili smo radovedni in smo izkopali ogljik, ki je bil shranjen v tleh.
Sežgali smo ga, ne da bi vedeli,
da je to kot sežiganje pohištva v hiši z zaprtimi okni.
Planet se odziva na to.
V ozračju je presežek ogljika.
To povzroča rušenje ravnovesja življenjskih pogojev na Zemlji.
Ko kot biologinja opazujem podnebne spremembe,
gledam rast gladine morja in topljenje ledenih pokrovov.
To so zame dokazi.
Ko pa opazujemo, kako se biološki organizmi
odzivajo na pojav segrevanja,
vidimo, da selijo proti poloma, da bi se ohladili.
Selijo se višje v gore, zato se spreminja njihov doseg.
Včasih se selijo brez svojih pomočnikov.
Rastlina se preseli na sever, njeni opraševalki pa to ne uspe.
V znanstvenem jeziku to imenujemo ekološke motnje.
Če spremenimo pogoje, ki so omogočili to življenje,
bo postalo noro.
Ko je ogljikov cikel nestabilen,
se premakne v sfero, ki je ne razumemo.
Z vrnitvijo v geološko preteklost
pride do izbruhov v ogljikovem ciklu,
s katerimi se stvari spremenijo.
Eden od teh izbruhov
je paleocensko-eocenski toplotni maksimum,
ki se je zgodil pred 55 milijoni let.
Obstajajo še drugi, hujši, katastrofični dogodki.
To so množična izumrtja.
Najhujše je bilo permsko izumrtje.
To so zgodovinski podatki, toda trenutni vpliv na ogljikov cikel
je težava, ker zdaj vemo, kaj se dogaja.
Vemo, da dodajamo ogljikov dioksid
z uporabo fosilnih goriv.
Vprašanje je, ali bo to povzročilo izbruhe,
kakršne smo videli v preteklosti,
ki lahko povzročijo nestabilnosti v ogljikovem ciklu.
Tako male spremembe postanejo velike.
To je natančna znanstvena definicija katastrofe.
Na ravni posameznika
je katastrofa izguba doma zaradi poplave.
The Guardian:
Podnebne spremembe bodo sprožile največjo svetovno begunsko krizo.
Scientific American:
Podnebne spremembe ogrožajo biološko raznovrstnost.
The Independent:
Izumiranje divjih živali zaradi rasti temperatur.
NPR:
Podnebne spremembe uničujejo Veliki koralni greben.
Scientific American:
Podnebne spremembe ubijajo to starodavno drevje.
Zdaj smo vsi podnebni begunci.
Še vedno se lahko izognemo nevarni meji dveh stopinj,
a je vsako leto težje omejiti ogljikove izpuste
in ostati pod to mejo.
"Ko pogledam ta prostor,
vidim, da je odločitev pozitivna.
Nihče ne ugovarja.
Sprejet je Pariški sporazum o podnebnih spremembah."
The Guardian:
Svetovni voditelji so Pariški sporazum razglasili
za velik skok za človeštvo.
Čas do izčrpanja ogljikovega proračuna.
Vemo, da smo v ozračje izpustili preveč ogljika.
Toda koliko je preveč?
Znanstveniki so izračunali ogljikov proračun,
ki označuje meje življenja.
Proračun nam pove, kje se nahajamo,
koliko ogljika še lahko sežgemo in koliko ga moramo odstraniti,
da bi na Zemlji ohranili življenje v tej obliki.
Berlin, Nemčija
Največji izziv so nevarne podnebne spremembe.
Če se jim hočemo izogniti,
moramo sprejeti dejstvo, da je ozračje
omejen prostor odlaganja.
Sprostimo lahko približno 800 gigaton ogljikovega dioksida
v ozračje v tem omejenem prostoru odlaganja.
Če upoštevate, da smo v zadnjih petih letih
že izkoristili 200 gigaton,
bomo v naslednjih dveh desetletjih izkoristili ves prostor za odlaganje.
V Parizu je bilo pomembno, da svetovni voditelji podprejo
omejevanje povečanja temperature na dve stopinji.
To je varnostna meja. Pomembno je, da jo podpira več kot sto držav.
Prostornina te žoge
je simbol za ogljikov dioksid,
ki je še v tleh v obliki oglja, nafte ali plina.
To je količina ogljika.
Če hočemo globalno omejiti rast temperature na dve stopinji,
lahko v ozračje sprostimo le toliko ogljika.
V tleh imamo shranjenega veliko več ogljika,
kot ga lahko sprostimo v ozračje,
če hočemo omejiti rast temperature na dve stopinji.
Vprašanje je, kako to uresničiti.
Naslednjih 20 let je zelo pomembnih
za preobrazbo gospodarstva,
da bi se ekonomska rast ločila od rasti izpustov.
Do sredine stoletja morajo biti izpusti nični.
Nato morajo biti izpusti celo negativni.
Ogljikova ura le obvešča ljudi o trenutnem stanju
in o omejitvah prostora za odlaganje v ozračju.
To je velikanski izziv za človeštvo.
Znanost nam govori, da je ta podnebna kriza težava,
ki smo jo ustvarili sami.
A jo lahko tudi odpravimo.
Nehati moramo oddajati ogljik na zdajšnji ravni
in uporabljati obnovljive vire energije
ter začeti odstranjevati ogljik iz ozračja.
Podnebne spremembe lahko ustavimo, če ukrepamo takoj.
Raziskovalci so nedavno odkrili rešitve,
s katerimi lahko odstranimo ogljik
in se spet vrnemo na raven iz predindustrijske dobe.
Severna Kalifornija, gozd sekvoj
Z ozračjem lahko naredimo le dve stvari.
Lahko nehamo oddajati toplogredne pline
ali pa odstranimo ogljikov dioksid. Za prvo so potrebne ohranitev,
energetska učinkovitost in čista energija.
Drugo lahko dosežemo s fotosintezo na kopnem,
na kmetijah, v gozdu, s fitoplanktonom in algami v oceanih.
To poenostavi stvari.
V preteklosti smo rešitve iskali v virih energije.
Energija, energija, energija …
Razlog je razumljiv.
Logično je reči, naj nehamo sproščati ogljikov dioksid.
Poudarjanje čiste energije, obnovljive energije,
solarne energije in tako naprej, je ustavilo druge rešitve.
Drawdown: Za ustavitev podnebnih sprememb moramo odstraniti ogljik
in zmanjšati izpuste.
Cilj Drawdowna je ugotoviti, ali z 80 zasnovanimi rešitvami
lahko v 30 letih ustavimo in zmanjšamo globalno segrevanje.
Drawdown kaže, da imamo izbiro.
Če spodbudimo nekatere rešitve,
bi vpad lahko videli l. 2050.
Če pravite, da imamo malo možnosti, se strinjam,
a jih vseeno sprejmem.
Sem Linwood Gill, glavni gozdar v gozdarskem podjetju Usal.
Usal je javni gozd sekvoj.
Lastnik je neprofitni sklad za gozdove sekvoj.
Gozd se razprostira na 200 kvadratnih kilometrih.
Z njim upravljamo
na podlagi dolgoročne ekonomske stabilnosti skupnosti.
Obnavljamo gozd in življenjski prostor rib,
trenutno pa se najbolj posvečamo nalaganju ogljika.
To je pomemben del boja proti podnebnim spremembam.
Usal je gozd mladih sekvoj.
Sekvoje odstranijo več ogljika kot katerakoli druga drevesa.
Sekvoja z iglicami absorbirajo ogljik iz ogljikovega dioksida iz zraka
ter ga shranijo v deblo, veje in korenine.
Kolikor vem,
je to eden od največjih ogljikovih projektov v državi.
Sem projektni menedžer za bio oglje v skladu.
V Kaliforniji imamo katastrofalen položaj,
saj imamo več kot sto milijonov mrtvih dreves v gorovju.
Nekaj moramo ukreniti.
Imamo zalubnika, ki se hrani z bori in drugim drevjem.
Te žuželke so vedno živele v harmoniji z drevjem.
Žal so zaradi podnebnih sprememb in dolge suše
drevesa oslabela in se ne morejo braniti pred žuželkami.
Bio oglje je nedvomno ena od rešitev škode,
ki jo hrošči povzročajo na gorskem drevju.
Bio oglje je oblika oglja, ki je primerna za kmetijstvo,
ki pripomore k bolj zdravi zemlji.
Ko pirolizirate leseno biomaso, lahko polovica ogljika,
ki je v njej, rešite v obliki bio oglja.
Bio oglje je kot pregrada, ki zadržuje hranljive snovi in vodo.
Vzdržuje življenje.
Ohranimo polovico ogljika iz te rastline
in ga bolje izkoristimo ter naložimo v tleh,
kjer pripomore h hmetijstvu.
Imamo veliko biomase, s katero moramo nekaj narediti.
Predstavlja požarno nevarnost,
v Kaliforniji pa imamo trenutno deset požarov.
S proizvodnjo bio oglja lahko del materiala vrnemo v gozd
na varen način ali pa ga odnesemo v osrednjo dolino,
ki obupno potrebuje vodo.
Ena glavnih prednosti bio oglja
je pomoč pri zadrževanju vode v tleh.
Če bi 10 odstotkov tal na svetu vsebovalo bio oglje,
bi naložili 29 milijard ton ogljikovega dioksida.
29 milijard ton.
Za to bi uporabili le presežek odpadnega materiala.
To je veliko.
Imamo emisijske kupone.
Da bi jih dobivali, moramo zaposliti delavce,
da pregledujejo gozdove, sodelujejo z merilci ogljika,
da bi potrdili,
da je določena količina ogljik res na posesti in tudi ostane tam.
Radi bi bili vzor,
ki se mu drugi lahko pridružijo ali sledijo.
To ni znanost.
V prihodnosti bo skladiščenje ogljika velikansko.
Potrebujemo več velikih starih in nedotaknjenih gozdov,
ki jih ne bomo posekali in bodo lahko večno obstajali.
Sem Kate Scow, profesorica kopenskih, zračnih in vodnih virov
na Kalifornijski univerzi Davis.
Sem tudi ekologinja za mikrobiologijo tal.
Ogljikov cikel na globalni ravni
vključuje vodne in kopenske sisteme.
Zemlja je zelo pomemben del kopenskega sistema.
Vsebujejo dva do trikrat več ogljika kot ozračje.
V zemlji se odvija primarna produktivnost.
To pomeni, da rastlinje, ki črpa ogljikov dioksid iz ozračja
s fotosintezo, na tleh čudežno iz zraka ustvarja snov.
To se mi še vedno zdi neverjetno.
Ta dejavnost nalaga ogljik.
Rastlina črpa ogljikov dioksid, odmre,
pade na tla, ostanki pa se vključijo v ogljikov cikel.
Vsebnost v zemlji je veliko večja od tiste v ozračju.
Organske kmetije ne dobivajo hranljivih snovi
iz sintetičnih gnojil.
Gnojilo je v obliki organskega materiala.
To so lahko krovni posevki ali kompost.
Kompost nastane iz odpadne hrane,
vrtnih odpadkov ali živalskih iztrebkov, ki jih dodamo zemlji.
Z organskimi sistemi v zemljo vnašamo osemkrat več ogljika
v primerjavi s konvencionalnimi sistemi.
Del tega je zelo osnoven.
Podnebne spremembe nam dajejo priložnost,
da se začnemo drugače vesti do planeta.
Vidimo posledice najslabšega vedenja.
Zdaj je vprašanje, ali bomo zavestno
sodelovali pri zdravljenju.
To bi sprostilo našo ustvarjalnost.
Zaveste se, da imate vrt,
da imate v bližini park.
Če bi se videli kot pomočnike, ki pomagajo pomočnikom
ozdraviti planet, je to veliko bolje,
kot da se vidimo kot otroke z vžigalicami.
Začenjamo se zavedati, da smo vsi nekako povezani
z delci rešitve.
Snemamo?
Smo pri mojem mentorju, organskem vrtnarju Ronu Finleyju.
Rad prihajam sem in se učim načinov,
kako lahko izkoristim svoj košček zemlje.
Pridelavo hrane vidim kot kulinarično podnebno akcijo.
S tem odstranjujemo ogljik iz ozračja.
Tako ga vnašamo nazaj v zemljo.
Hkrati ustvarjamo delovna mesta in rešujemo težave,
kot so diabetes in debelost v naši skupnosti.
Na voljo je veliko mestnih predelov in vode.
To je prekrasan primer vzroka in posledice.
Dobesedno odstranjujemo strupe, ki smo jih spustili v ozračje.
Najboljši način za to je pridelava hrane.
Dajte jo na streho, na okno …
Čutimo segrevanje.
Kmetovanje je futuristično. Ne gre za idejo konca sveta.
Rastline morate posaditi, zaliti in misliti na pridelek.
Te stvari hočem slišati, ko govorimo o spreminjanju podnebja.
Ne bo se zgodilo čez noč, a moramo začeti zdaj.
Otočje Thimble, Connecticut
Sem Bren Smith, lastnik morske kmetije Thimble Island.
Smo na otočju Thimble
v estuariju Long Island Sound.
Odraščal sem na Novi Fundlandiji v Kanadi.
Zapustil sem srednjo šolo in ribaril po vsem svetu.
V Gloucestru, na Novi Fundlandiji,
dolgo sem bil na Beringovem morju.
To je bil vrhunec industrijskega ribolova.
Z mrežami smo uničevali cele ekosisteme,
lovili smo vedno manj rib. To je bilo popolnoma netrajnostno.
Veliko rib, ki sem jih ujel, je končalo v McDonaldsu
v njihovem ribjem sendviču.
To je odprlo oči mnogim v moji generaciji.
Bil sem na Beringovem morju, ko so padle delnice polenovk.
Več tisoč ljudi je ostalo brez dela, zaprli so tovarne
in pri tem sem se naučil, da lahko gradiš ekonomijo
in kulturo več sto let, a če ne zaščitiš virov,
lahko zlom ekosistema vse uniči v nekaj letih.
Takrat smo se zavedeli, da pretiran ribolov
in podnebne spremembe za ljudi, ki delamo na morju,
niso ekološka vprašanja, ampak ekonomska.
Na mrtvem planetu ne bo hrane in služb.
Ko sem ugotovil, da to ni trajnostno,
sem začel iskati trajnostni način.
Začel sem gojiti ostrige.
Te so me naučile, da je mati narava
že ustvarila tehnologije, ki blažijo škodo.
Ne potrebujemo napredne tehnologije. Narava ima alge in školjke,
ki vežejo petkrat več ogljika kot kopenske rastline.
Ostriga na dan prefiltrira 190 litrov vode
in odstranjuje ogljik iz sistema. Kot varuh morja
uporabljam naravno tehnologijo. Preprosto je.
Če gojite samoobnovljive vrste, vam ni treba vlagati.
Ne potrebujemo sveže vode ali živalske hrane.
Ne potrebujemo gnojila in zemljišča,
zato je to najbolj trajnostna oblika pridelave hrane na planetu.
Kelp je prekrasna alga.
Je kot mamilo, ki vas zvabi k novim jedem.
Je ena najhitreje rastočih rastlin.
Vsrka petkrat več ogljika kot kopenske rastline.
Je kot morska sekvoja. A to je šele začetek.
Začenjamo s kelpi, a je v morju 10000 užitnih rastlin.
Del rastline spremenimo v rezance iz alg,
to pa je bio gorivo, ki ga spremenimo v gnojilo,
del pa spremenimo v živalsko hrano.
Če krave hranite z algami, izločijo 90 % manj metana.
Neverjetno. Krave, ovce in koze že stoletja jedo kelp
na otočju Hebrides, v Mainu in drugje.
Na 0,4 ha pridelamo 10–20 ton alg in 150000 školjk.
Mreža naših kmetij v obsegu države Washington
bi lahko nahranila vse svet.
Če bi na petih odstotkih ameriškega morja
naredili takšne kmetije, bi ustvarili 50 milijonov delovnih mest
in shranili ogljika za 20 milijonov avtomobilov.
Naše kmetije zmanjšujejo tudi acidifikacijo.
Kelp ustvarja t.i. halo učinek,
ki znižuje kislost oceana, kar našim ostrigam
in drugim školjkam omogoča, da razvijejo debelejšo lupino.
Tako so bolj odporne na acidifikacijo.
Podnebne spremembe bi morale biti
stoletno počasno kuhanje jastoga, a so že tu.
Na srečo se ribiči lahko borimo proti temu.
Ponosen sem, da pomagam nahraniti svojo državo.
Sem del vojske, ki pomaga rešiti planet.
Opatija, Hrvaška
Če spustimo deset enot ogljikovega dioksida v ozračje,
deset velikih enot, jih pet ostane v ozračju.
2,5 jih gre v rastline, 2,5 pa v morje.
Kako rešimo zakisanost morja?
Narava težavo rešuje z večjim številom školjk.
To je ideja o morskem snegu. Živali rastejo v vodi,
nastajajo lupine iz kalcijevega karbonata, ki padajo na dno.
Težava je, da planet deluje v časovnih okvirih,
ki trajajo več milijonov let, mi pa ne.
Vprašanje je, ali lahko ta postopek pospešimo.
Raziskati moramo vse možnosti.
Obstaja več eksperimentalnih hipotez, ki jih je treba preizkusiti.
Ena rešitev je morda mikroskopska skupnost bitij,
ki se imenujejo morski sneg.
Kaj potrebujemo? Nekdanje stanje planeta.
Kakršno je bilo pred 200 leti.
Večje koncentracije ogljikovega dioksida
povečujejo kislost morja.
Oceani izgubljajo sposobnost shranjevanja ogljika iz ozračja.
Nekaj moramo ukreniti.
Pomagati moramo sistemom, ki obnavljajo ogljikov cikel
med ozračjem, rastlinami, kopnim in oceani.
Morski sneg potrebuje le malo naše pomoči.
Glavna posledica bo odstranjevanje ogljikovega dioksida
in pridobivanje kisika.
V morje lahko dodamo zelo majhne količine železa,
ki jih ne moremo povezovati z gnojenjem.
Za sprožitev postopka potrebujemo 6 kg železa
na 100000 kvadratnih kilometrih v južnih oceanih.
Celice tvorijo organsko matrico, ki je temelj za nastanek morskega snega.
Matrica nato postane privlačna za cianobakterije
in heterotrofne bakterije, ki kolonizirajo te delce
ter aktivno rastejo.
Nato jim dovolimo opraviti njihovo delo,
saj lahko ostanejo odložene zelo dolgo.
Delcem morskega snega smo sledili več kot štiri mesece.
Lebdijo v vodi in vežejo organske snovi.
Ko postanejo težke, preprosto potonejo na dno.
Zaradi hitrost sprememb,
večanja koncentracije in rasti temperatur moramo ukrepati.
In tudi lahko. Popolnoma sem prepričan,
da lahko dosežemo reorganizacijo človeške dejavnosti,
sodelovanje z naravo, ne delovanje proti njej.
Znanost je že zdavnaj dokazala,
da imamo tehnologije, ki delujejo in jih že uporabljamo.
Gre le še za politično voljo in obseg.
Hkrati moramo uporabiti množico rešitev,
da bi rešili to krizo.
Ključno je, da se takoj usmerimo
proti popolnoma obnovljivi energiji.
Prvih pet rešitev.
Druga je bil obalni veter.
Vetrne turbine na otočju Orkney na Škotskem
Veter, ki piha z morja na kopno,
je močnejši od sončne energije, kar nas je presenetilo.
Sončna energija je šele na osmem od desetih mest.
Sonce je največji vir, ki ga imamo.
Vsi drugi viri zbledijo v primerjavi z njim.
To vemo že dolgo, a nismo razumeli,
kako ekonomično zbirati to energijo. Zdaj je drugače.
Fotonapetostna energija je že cenejša od fosilnih goriv.
Sončna energija je zelo napredovala.
Carter je v 80-ih namestil sončne celice v Beli hiši.
Reagan jih je kasneje umaknil.
L. 2001, ki je Nemčija začela bolj izkoriščati sončno energijo,
smo začeli dobivati ekonomsko korist.
S časoma bomo napajali
vso električno mrežo s sončno in vetrno energijo.
Potrebujemo le veter in sonce ter skladišče.
Če hočete napajati ZDA s fotonapetostno energijo,
potrebujete okrog 78 kvadratnih kilometrov.
To bi nam dalo dovolj energije
za napajanje vseh omrežij v ZDA.
Mount Signal je projekt,
ki napaja okrog 70000 domov v San Diegu.
Druga faza bo energija za južno Kalifornijo.
Cena elektrike, ki jo proizvaja Mount Signal,
je že nižja od fosilnih goriv.
To prinaša tudi predvidljive cene goriva.
Cena se ne bo spremenila naslednjih 25 let.
Fosilna goriva tega ne omogočajo.
V Kaliforniji smo integrirali že veliko sončne energije.
Pred desetimi leti se je to ljudem zdelo nemogoče.
Sončna energija pokriva več kot četrtino Kalifornije.
Cene ne rastejo in še vedno vse deluje.
S tem smo tudi zmanjšali raven ogljika.
V zadnjih letih komunalni servisi ponujajo
odkup sončne energije. Vidimo, da se svet spreminja.
Ne cenimo še dovolj prednosti fotonapetostne energije.
Ljudje ne razumejo, da bo čez pet let fotonapetostna energija
veliko cenejša.
Razpošiljali jo bomo ponoči in skupaj z vetrno energijo
bo to primer popolnoma obnovljivega okolja.
To je izvedljivo. Za to ne potrebujemo novih izumov.
Vso tehnologijo že imamo. Potrebno je le, da ljudje,
odgovorni za načrtovanje virov in infrastrukture, razumejo,
da je to drugačna tehnologija, ki bo s časoma cenejša.
Oglje se vrača. Čisto oglje se vrača.
Moja administracija ustavlja vojno proti oglju.
Imeli bomo čisto oglje, res čisto oglje.
ThinkProgress: Čista energija zaposluje več ljudi
kot fosilna goriva v skoraj vsaki ameriški državi
The Independent: Največje oglarsko podjetje
zapira 37 rudnikov zaradi padca cene sončne energije
ThinkProgress: Sončna energija je podrla svoj rekord
najcenejše elektrike, pridobljene s katerokoli tehnologijo
Znanost se včasih težko sporazumeva z javnostjo.
Temu lahko dodate
tudi trud interesnih skupin v industriji fosilnih goriv
ter paravanskih organizacij, ki jih financirajo,
da otežujejo pogovore o o podnebnih spremembah
ter begajo javnost in zakonodajalce.
Preoblikovati moramo naš energetski sektor,
se oddaljiti od energije, pridobljene iz fosilnih goriv
in se obrniti k obnovljivi energiji.
To ne ustreza tistim, ki so vložili več milijonov dolarjev
v našo neprekinjeno odvisnost o fosilnih goriv.
Z vsemi močmi se borijo za ohranitev te odvisnosti,
deloma tudi z napadom na znanost,
ki povezuje podnebne spremembe z uporabo fosilnih goriv.
Pogosto sprašujejo, kako vemo,
da je ogljikov dioksid v ozračju posledica človeških dejanj.
Odgovor je, da puščamo odtise po vsem ozračju.
Eden od njih je ogljik–14 ali radioaktivni ogljik.
Pri izgorevanju oglja, nafte in zemeljskih plinov,
v ozračju puščamo sledi t.i. negativnega ogljika–14.
Fosilna goriva so tako stara, da je ogljik–14 v njih že razpadel.
Natančno lahko izmerimo izgorevanje fosilnih goriv
z merjenjem C–14 v ozračju. To je naravni sistem potrditve.
Prepričali so dovolj ljudi in zasejali dovolj dvoma,
da je vedno težje ukrepati glede podnebnih sprememb,
kar je res depresivno.
Nameni mnogih korporacij za fosilna goriva
in njihovih voditeljev so zlonamerni.
Ustvarjajo nevarnost in kaos, ki uničujeta planet.
Imamo kup ljudi, ki dobesedno služijo s propadom življenja na Zemlji.
Zanikanje podnebnih sprememb,
zlasti dobro financirano zanikanje,
ki ga izvajajo ljudje, ki poznajo resnico,
je na ravni zločina proti človeštvu
in bi ga morali verjetno obravnavati v Haagu.
Greeley, Kolorado
Ko so ljudje, ki ne priznavajo podnebnih sprememb,
uspešno zavirali ukrepe,
se je pojavila veliko bolj zlovešča težava.
Nedavno so znanstveniki odkrili
povečano raven metana v ozračju.
Metan, močen toplogredni plin,
lahko še poviša temperaturo.
Večja raven metana je znak, da se bližamo kritični točki.
A od kod prihaja?
In kako bo pospešil podnebne motnje?
Znanstveniki hitijo z raziskavami.
Smo pred mobilnim laboratorijem Univerze Wyoming.
V njem so instrumenti,
ki merijo vsebino zraka, ki ga dihamo.
Analizirajo ga v resničnem času.
Tako lahko odkrijemo izpuste in pare
ter lociramo vir onesnaženja
in dejavnosti, ki zvišujejo raven metana.
V našem laboratoriju imamo nekaj instrumentov.
Imamo masni spektrometer reakcije protonskega transferja
za merjenje nestabilnih ogljikovodikov,
kot so benzen in toluen.
Imamo optični resonator za merjenje vsebnosti metana.
Vidimo podatke merjenja v resničnem času.
Skozi odprtino na strehi kombija
črpamo zrak v naše instrumente.
Z zračnimi in cestnimi meritvami smo odkrili,
da imamo več virov metana, kot smo pričakovali.
Da bi odkrili iztekanje metana, morate biti blizu vira.
Mobilni laboratorij nam omogoča
odkrivanje najhujših iztekanj.
Podjetje je izvrtalo novo črpališče,
22 vrtin sredi mestnega naselja v zahodnem Greeleyju.
Glede na velikost in lokacijo kraja je bila vsebnost visoka.
Skupnost ni bila dobro obveščena o dogajanju.
Operacijo je obdajal molk, država pa ni spodbudila obveščanja.
Vidimo, da potekajo operacije z veliko gorenja.
Zdi se, da je prisotna velika količina plina.
Rumena barva plamena kaže,
da ne gre za popolno zgorevanje.
Nadaljevali bomo z raziskavami, da razkrijemo vir
in izvemo, čemu so izpostavljeni prebivalci.
Nekatere regije, kjer pridobivajo nafto in plin,
imajo v ozračju tako velike koncentracije metana,
da je viden iz vesolja. To so pred nekaj leti opazili
v regiji Four Corners.
Za nas je to sled, s pomočjo katere kot detektivi odkrivamo,
kje so največji viri izpustov metana.
Farmington, Nova Mehika
L. 2014 so Nasini znanstveniki v sodelovanju NOAA-jem,
Univerzo Michigan in drugimi znanstveniki identificirali
središče koncentracije metana v velikosti Delawara
v regiji Four Corners.
Ta kraj ima največjo akumulacijo metana v ZDA.
Ta ranč, kjer se nahajamo,
je središče.
Če bi določili središče oblaka v obliki Delawara,
bi se verjetno nahajalo na tem kraju.
Vzrok za tolikšne izpuste metana so takšne vrtine
ter oglje in druga fosilna goriva.
Ta kraj so identificirali s pomočjo tehnologije,
ki jo imata NOAA in NASA po izumu kamer FLIR,
infrardečih kamer, ki zaznajo uhajanje,
ki povzroča nabiranje metana.
Vedeti morate,
da gre za 60 ali več let uhajanja in neprevidnega ravnanja
na področju reke San Juan, kjer je 30000 vrtin,
zaradi katerih je nastal oblak metana.
To dokazuje, kakšni so rezultati črpanja zemeljskega plina.
Ljudje pozabijo,
da so konvencionalne vrtine ustvarile metanski oblak
in da so oni krivci.
To je konvencionalna plinska vrtina.
To je tipična oprema v porečju San Juana
in na ameriških plinskih poljih.
Tu zaradi opreme uhaja veliko plina.
Potrebovali bi le francoski ključ in malo teflonskega traku.
To uhajanje lahko hitro odpravimo.
Če bi imel na voljo eno željo,
bi vlagatelja v nafto in plin postavil na ta kraj.
Hotel bi, da vidi 18000 takšnih primerov v porečju San Juana
in se neha izogibati zveznim zakonom,
ki ščitijo mojo družino in davkoplačevalce v Novi Mehiki
ter nudi enako zaščito vsem zahodnim državam.
Pripeljimo jih iz pisarn, da vidijo,
kako preprosto bi bilo odpraviti ta uhajanja plina.
Ko sem izvedel,
da je administrator Agencije za zaščito okolja Scott Pruitt vedel,
da metan in spremljajoče kemikalije bolj škodijo otrokom kot odraslim,
sem bil osupel, da je spet poskusil
zaobiti zakone, ki nas varujejo.
Če bi kdo prišel na moj ranč in hotel ogroziti moje otroke,
bi me moral prej ubiti.
Pred 250 milijoni let so nenadni izpusti metana ustvarili
sekundarni učinek, ki je uničil veliko življenja na Zemlji.
Trenutno potekajo pogovori,
kako uničujoč je metan v Arktiki, permafrostu
in morjih ter kako hitro se bo mobiliziral.
Uhajanje starodavnega metana lahko pripelje
do eksponentno večjega segrevanja.
Bo ta metan sprožil apokaliptični scenarij?
Znanstveniki se obupano trudijo odgovoriti na to vprašanje.
Sem direktor Centra za arktične plinske hidrate, okolje in podnebje.
Tu je 60 znanstvenikov,
ki odkrivajo učinke metana na globalni podnebni sistem.
Metan je shranjen pod arktičnim morskim dnom
v velikanskih rezervoarjih na lokacijah,
ki jih včasih poznamo, a o njih vemo zelo malo.
Z geofizičnimi metodami iščemo rezervoarje metana
in ugotavljamo, kako stabilni so zdaj in kako bodo v prihodnosti.
Metan je eden od najnasilnejših toplogrednih plinov.
Na srečo ima krajšo življenjsko dobo.
Zemlja ima naravni sistem za uravnavanje sproščanja metana
iz morja v ozračje.
Ta sistem je učinkovit, a se spreminja
zaradi sprememb morskih tokov, temperatur
in kemijske sestave morja.
Metan je bil nekaj časa v ravnovesju.
V zadnjih letih vidimo znaten porast.
Ne vemo, od kod prihaja ta signal.
Zato je znanstvena skupnost pod pritiskom,
da politikom pove, kaj se dogaja z metanom
v ozračju. Od kod prihaja? Zakaj postaja nestabilen?
Opravili smo obsežne meritve na morskem dnu, v morju,
na gladini moja in v zraku, da bi ugotovili,
kako se metan regulira v celotnem sistemu.
Veliko ga je shranjenega v morskem dnu.
Že majhna sprememba lahko vpliva na morje in ozračje.
Potrebnega je veliko več opazovanja
in združevanja različnih področij.
Preučujem hladne izvire metana
v ruskem polarnem območju in Barentsovem morju.
To so mehurčki plina, ki se dvigajo z morskega dna.
Večinoma jih sestavlja metan.
Sprva so plinski hidrati v trdni obliki.
Struktura je podobna ledu.
Plin je lahko prisoten tudi v prosti obliki,
torej v obliki mehurčkov.
Oblaki mehurčkov se razlikujejo.
V nekaterih polarnih predelih so izviri plina
visoki 800 do 900 m.
Voda je tam globoka okrog 1200 m.
V plitkejši vodi pogosto najdemo izvire,
ki segajo skoraj do gladine.
Vzhodnosibirsko morje je nedvomno težavno področje,
ker je zelo plitko.
Mehurčki metana lahko pridejo do gladine morja.
Ponekod, kot na primer v Spitzbergnu,
izviri metana skoraj dosežejo površje.
Ozračje smo segreli do te mere,
da smo prišli do kritične točke taljenja Arktike.
Soočeni smo z možnostjo nenadne podnebne spremembe.
Trenutni modeli predvidevajo, da bomo presegli Pariški sporazum
ter dosegli pet stopinj, kar bo povzročilo
doseganje še več kritičnih točk.
Segrevanje lahko privede do velikih vnosov metana v ozračje.
To bi nas moralo skrbeti.
Dodal bi, da je to le eden od številnih mogočih stresorjev.
Smo v zelo tveganem položaju, s katerim nimamo izkušenj.
Ne znamo se spopasti s tem.
Permafrost. Trajno zmrznjena tla,
ki vsebujejo zaloge ogljikovega dioksida in metana
Permafrost na Arktiki
Permafrost in metan sta velika težava.
Menim, da bi morali nameniti
metanu več pozornosti
v povezavi s podnebnimi vprašanji.
Skrbi me obstoj velikih rezervoarjev metana,
zlasti na Arktiki.
Obstaja tveganje, da bomo prešli kritično točko,
ko se bo težko vrniti in rešiti težavo.
Ozemlje permafrosta na Aljaski
Zelo verjetno v arktičnem permafrostu,
obstaja velikanska količina zmrznjenega organskega materiala.
Če bi se spremenil v ogljikov dioksid in metan,
bi bila njuna količina lahko trikrat ali štirikrat večja
od količine, ki smo jo sprostili z izgorevanjem fosilnih goriv.
Zmrznjeno jezero, iz katerega uhaja metan
Če odtalimo ves ta material,
bomo verjetno dobili veliko ogljikovega dioksida in metana,
nad katerima ne bomo imeli nadzora.
Proučujem uhajanje metana iz jezer.
Smo na Aljaski, na neprekinjenem permafrostu.
Iščemo mikroben metan.
Metan, ki brbota za mano, je nastal iz odmrlih rastlin in živali,
ki so bile ujete v permafrostu več deset tisoč let.
Ko se permafrost tali,
mikrobi jedo ogljik iz tal in ga spreminjajo v metan.
Permafrost se topi. Pri tem nastaja metan,
ki uhaja v ozračje, kar povzroča segrevanje podnebja,
to pa še pospešuje taljenje permafrosta.
To imenujemo povratni učinek permafrosta in ogljika.
To je naraven proces.
Ker se podnebje segreva hitreje kot v zadnjih 10000 letih,
se permafrost hitreje topi
in pri tem izpušča več metana.
Ko pridemo na novo jezero,
sežigam žepe plina, saj je metan zelo vnetljiv.
Vidimo pozitiven rezultat testa z ognjem, kadar je prisoten metan.
To je hitra kromatografija plina na jezeru, ki nam pove,
ali gre za metansko jezero.
Nastajajo nova jezera, ki jih pred 30 ali 60 leti ni bilo.
Ta jezera imajo 10 do 1000-krat več metana od ostalih.
To je podoba izpustov metana, ki jih pričakujemo
v naslednjih 10 do 50 letih, ko se bo permafrost topil
in se bo cikel povratnega učinka pospešil.
Gre za metan, permafrost
ali stopljeni organski ogljik v morju, ki nenadoma uhaja?
Vse te stvari so prepletene.
Vprašati se moramo, ali obstaja pozitiven povratni učinek.
Odgovor je pritrdilen.
Logičen zaključek je, da bi morali čim manj posegati v sistem.
Imamo rešitve, a vprašanje še vedno ostaja.
Se lahko mobiliziramo
in skupaj ukrepamo, preden bo prepozno?
Na svetu ni volje, ki bi to sprožila.
Pri pariškem sporazumu so govorili
o znižanju ogljikovih izpustov
in ustavljanju rasti temperatur,
a seveda tega ne bomo zmogli.
Tehnologija, ki nas lahko reši,
mora ogljik odstraniti iz ozračja.
Očitno bi se morali posvetiti iskanju metode,
ki bi neposredno lovila pline.
Tako bi lahko rešili svet. Zakaj tega ne naredimo?
Naprava za neposredno lovljenje zraka, Zürich
Naprave za neposredno lovljenje zraka zajemajo zrak
in iz njega izločajo ogljikov dioksid.
Zadnjih deset let smo razvijali neposredno zajemanje zraka,
ki bi imelo čim manjši energetski vpliv
in bi bilo varčno.
Napravo sestavljajo 12-metrskih zabojniki.
Lahko so katerekoli velikosti.
Tu zajemamo zrak.
Notri je filter.
Energija, ki nastane pri sežiganju odpadkov, poganja tovarno.
Ujeti ogljikov dioksid, speljemo v rastlinjak,
kjer se njegova gostota povečuje
v ozračju rastlinjaka.
Danes za to uporabljajo fosilni ogljikov dioksid.
V prihodnje ga bomo črpali iz zraka.
Ta naprava bo sklenila ogljikov cikel.
Ogljikov dioksid gre v rastlinjake, tam pa v paradižnik in kumare.
Ko jih pojemo, se vrne v ozračje.
Ker ga zajemamo iz ozračja,
gre za sklenjen cikel.
To je lahko manjkajoči del
pri sklenitvi globalnega ogljikovega cikla v energetskem
ali prometnem sektorju.
Poleg uporabe v rastlinjakih
lahko vzamemo ogljikov dioksid, vodo in obnovljivo energijo
ter proizvedemo gorivo, na primer reaktivno gorivo.
Da bi ujeli 1 % globalnih izpustov ogljikovega dioksida,
bi potrebovali 300000 tovarn, kar je veliko.
Če to primerjamo z obstoječo infrastrukturo,
človeštvo to zmore.
To je nedvomno uresničljiv cilj.
Geotermalna elektrarna Hellisheidi, Islandija
Naslednji projekt je postavitev tovarne na Islandiji,
kjer bi ujet ogljikov dioksid
shranili pod zemljo.
V dveh urah ga spremenimo v kamen,
kjer je trajno in varno shranjen.
Tovarno bi poganjala geotermalna energija.
Na Islandiji je imajo veliko, zato bi bil ogljični odtis nizek
pri delovanju naprav.
Danes je poseben dan.
Napravo so pripeljali na Islandijo.
Ogljikov dioksid iz zraka črpamo pod zemljo
in skladiščimo v bazaltne skale v sklopu projekta CarbFix.
Odstranjujemo ga iz zraka
in trajno skladiščimo v skalah.
Sinoči smo ogljikov dioksid prvič vbrizgali v tla.
Na leto bi lahko iz ozračja odstranili
več tisoč ali en milijon ton ogljikovega dioksida.
Kolikor vemo smo prvič združili
neposredno zajemanje plina
z varnim podzemnim hranjenjem.
Ja, to je nov odnos z ogljikom.
Zakaj ga ne spremenimo v sestavino nečesa?
Zakaj ga ne vključimo v plastiko ali gradbeni material?
Ali s pomočjo kemije spremenimo v stvari,
ki jih potrebujemo vsak dan?
Svetlobna pot lista
Sem Daniel Nocera, profesor energije na Harvardski univerzi.
V teh laboratorijih smo izumili umeten in bionični list,
ki izvajata popolno fotosintezo.
Sončno svetlobo, zrak in vodo spreminjata v gorivo in hrano.
Razmislite o fotosintezi.
Gre za gradbeni material življenja,
ki je iz ogljikovega dioksida, vode in sončne svetlobe.
Iz tega je vse. Les, hrana, škrob in biomasa.
To je izjemna sprememba.
Potek fotosinteze je zelo zapleten, a res poslušamo naravo.
Uspelo nam je po 30 letih.
Ne le da to zmoremo umetno,
ampak celo desetkrat bolje od fotosinteze.
Naredili smo posebne katalizatorje, ki prekrivajo umetni list
in delijo vodo na vodik in kisik.
Drugi del izuma je bionični list.
Iz vodika iz bakterij ustvari goriva.
Glede na to, katere gene dodam bakterijam,
ustvarjajo različne materiale.
Lahko ustvarijo zdravila.
Dokazali smo, da ustvarijo gnojilo.
Uporabimo lahko katerikoli vodni vir,
vključno z naravno in morsko vodo.
Z umetnim listom to lahko delate na svojem vrtu.
Ni nam treba kopati in sproščati še več ogljikovega dioksida.
Umetni list v sodelovanju z bioničnim listom
iz ogljikovega dioksida iz ozračja, sončne svetlobe in vode
ustvari gorivo. Ne dodajamo ogljikovega dioksida v ozračje.
Druga težava je, da je razviti svet vložil
desetine bilijonov dolarjev v trenutne sisteme.
Težko se je umakniti od takšnih vložkov.
Za to gre.
Zato je potrebna politika in dobro partnerstvo.
Javnost moramo informirati, da ima možnosti
in da drugačen svet lahko obstaja.
Ta novi svet je lahko obnovljiv, inovativen in donosen.
Zelena ekonomija ustvarja več milijonov služb,
ustvarila pa jih bo še več.
Presegla bo ekonomijo industrije fosilnih goriv.
Izziv, da preobrnemo podnebne spremembe, nudi možnosti za vse.
Biti zelen je zdaj bolj donosno kot kdajkoli.
Do nedavnega je bil dobiček ob ustvarjanju težave večji
od dobička pri reševanju težave.
Zato so bile potrebni subvencije,
ki so bile redke ali pa jih sploh ni bilo,
ter altruizem in vera.
Ljudje, ki ustvarjajo težave, nenehno služijo.
Menim, da smo na prelomnici, ko reševanje težav
postaja donosnejše od ustvarjanja težav.
Tega ne razumemo dobro.
To ne pomeni, da altruizem ni potreben, to je odlična stvar.
A altruizem ne bo potreben v svetu, v katerem
bomo preobrnili globalno segrevanje, ker bo to cenejše.
Donosnejše je, koristnejše in nudi več služb.
To je najbolj neverjetna sprememba v zadnjih letih,
ki bo le še rasla, ker inženirji in oblikovalci,
neznani in neimenovani, marljivo delajo,
da izumijo nov odnos človeka s planetom.
Otočje Orkney, Škotska
Na Orkneyju imamo močno pomorsko tradicijo.
Od 70-ih je naftna in plinska industrija v Aberdeenu
ključno prispevala k lokalni ekonomiji
ter ustvarila več deset tisoč delovnih mest.
V zadnjih letih smo opazili padec te industrije
in rast cen nafte.
Tu je veliko izkušenih ljudi, ki delajo na morju
in zdaj iščejo delo v industriji obnovljive energije
ter podjetjih kot je naše.
Energija plimovanja je popolnoma neizkoriščen vir.
Menimo, da svetovni potencial
dosega 100 gigavatov kapacitet, morda še več.
To je nizkoogljična energija
za več milijonov domov.
Tu imamo najmočnejši generator energije plimovanja.
Na plavajočo ploščad sta pritrjena dva rotorja.
Vključimo rotorja, ki ustvarjata elektriko.
Ta se vrne v napravo,
kjer se transformira in potuje nazaj v omrežje.
Je kot vetrna turbina z dvema rotorjema namesto enega.
Pred dvema tednoma smo dosegli velik uspeh:
Prvo 24-urno obdobje neprekinjenega pridobivanja energije.
Generator je prekosil vsa pričakovanja.
Sam stroj je ustvaril več kot 18 megavatnih ur elektrike
v 24-urnem obdobju.
Vračamo se k tradicionalnim metodam
in z energijo plimovanja ustvarjamo konkurenčno tehnologijo
za ves svet in njegove potrebe.
Turbina je dolga 63 metrov.
Pretvarjanje elektrike poteka v sami napravi.
Takoj je pripravljena na izvoz v britansko električno omrežje.
Radi bi imeli deset tisoč takšnih turbin,
popolno integrirani sistem za proizvodnjo nizkoogljične energije,
česar se zelo veselimo.
Evropski pomorski energetski inštitut (EMEC )
EMEC je laboratorij za testiranje,
saj vemo, da je v oceanih velikanska količina energije
in iščemo načine, da bi jo izkoriščali.
Ugotovili smo, da je ena od najpomembnejših stvari
imeti testni center, ki nam omogoča,
da odkrivamo prave načine za to.
V morju imamo napeljavo,
ki omogoča oblikovalcem teh strojev,
da jih priključijo in elektriko prenesejo na obalo
ter nato v državno omrežje.
To je resnično. Ustvarjamo elektriko iz morske vode.
Trenutno imamo napravo z imenom Pingvin,
ki jo je izdelalo podjetje Wello Oy.
Gre za veliko nihalo v plovilu.
Kako se plovilo premika, se nihalo premika in ustvarja elektriko.
Morje je nepopustljivo in skuša uničiti opremo.
Ustvarjanje zanesljive, trdne, učinkovite in donosne opreme
je naš glavni cilj.
Tu gre za alkimijo,
saj smo morsko vodo spremenili v elektriko, kar je izjemno.
Ljudje so dolgo dvomili, da je to mogoče.
Mi smo dokazali, da je. To je velik korak naprej.
Nihče ne more reči, da znanstveniki niso opozorili,
da moramo zmanjšati izpuste toplogrednih plinov.
To bi moralo biti jasno.
Koliko kritičnih točk še lahko preidemo,
da si civilizacija ali življenje na tem planetu ne bosta opomogla?
Ne smemo dovoliti, da pridemo do teh točk,
a smo prekleto blizu.
Smo na prelomnici.
Lahko nadaljujemo, se utopimo, zgorimo
in umremo od lakote v podnebni krizi.
Ali pa se združimo in sprožimo inovacije.
Kje smo? Je to mogoče? Je igre konec?
Ali se je šele začela, ker imamo sposobnost, kapacitete
in rešitve, ki lahko preobrnejo globalno segrevanje.
Ne ustavijo, upočasnijo, ampak preobrnejo.
Ko povečate cilje, se odprejo nove možnosti.
To spodbudi domišljijo in inovacije.
Zgodi se nasprotno.
Ne obstaja le ena rešitev.
Skupaj lahko izpeljemo 80 odstotkov rešitev.
Vsaka omogoča veliko koristi
in ustvarja boljši svet za vse.
Ne bomo izgubili z razumevanjem, da se podnebne spremembe dogajajo
in odzivom nanje. Kje je težava?
Smo prva generacija,
ki vidi napredovanje podnebnih motenj
in zadnja, ki lahko to reši.
Kljub vsem tem dokazom
trenutno sežigamo vedno več fosilnih goriv.
Slišali smo znanstvenike, ki so nam povedali resnico,
ki temelji na resničnih raziskavah.
Čas je, da nehamo odlašati,
poslušamo in uporabimo rešitve, ki so na voljo.
Čas se izteka.
Led se topi.
Moramo ukrepati.
Nimamo izbire.
Ta trenutek je v našem dosegu.
Razumimo ga.
Od nas je odvisno, od vsakega posameznika,
da rešimo ta edinstveni modri planet za prihodnje generacije.
MEDIATRANSLATIONS