Paul? Du trenger ikke å løpe!
Hvis du hører meg, vil jeg du skal rope så høyt du kan.
Du er ikke trygg.
Paul?
Kom igjen.
Hjelp!
Det er på tide å sove nå, Paul.
Sett meg ned.
Er det et problem, kaptein? Sett meg ned.
Jeg trodde det var en urørt planet, ingen tidligere sivilisasjon.
Dette har intelligent design. Symmetri.
Den har fem spisser, som i profetien.
Man gjenkjenner dem ut ifra form og nummer.
Templene i det hellige landet der Sol gjemte svarene på Mithras-mysteriene.
Den er varm.
Ta av deg hanskene. Man merker kraften av Sol, som kommer innenfra.
Den er varm.
Hold øynene lukket, barn. Jeg har våpen.
Mor! Du burde vite at far reddet oss.
Han var veldig nyttig, og han hjalp oss.
Den lusket ved landingsmodulen.
Den er litt aggressiv. Jeg har ikke bestemt meg for hva jeg skal gjøre.
Hva er din mening, mor?
- Jeg lar det være opp til deg. - Et uvanlig svar for deg.
Far, jeg er lei for mine kritiske ord.
Jeg tok feil da jeg sa at vennligheten din gjør oss utrygge.
Men du tok ikke feil, mor.
Oppførselen min truet barna, og kostet nesten Campion livet.
Og jeg frykter, til tross for dine vennlige ord...
- ...at jeg mister respekten din. - Far.
I tillegg til min egen.
Og jeg mistet Mus i gropen.
Og så falt jeg. Jeg trodde jeg skulle brenne opp.
Hun reddet meg, nekromantikeren, hun reddet meg.
Vi ville alle vært døde uten mor og far.
Androiden dukket bare opp fordi vi ba til Sol.
Du oppførte deg som en feiging. Det gjorde vi alle. Unntatt Vita.
- Jeg kan ikke tro at jeg løy for far. - Du fornærmer dine ekte foreldre.
Jeg kjente dem aldri. Hvordan kan jeg fornærme dem?
Det kan du. De er med Sol i lyset.
De følger med på deg, akkurat som våre foreldre.
Er det der musen din er nå? Med Sol?
Nei, dyr drar ingen steder når de dør.
Døden er slutten for dem.
Hva lager du?
Det er et våpen, ikke sant? Jeg trodde vi ikke fikk lage våpen.
Det vil endre seg. Jeg dreper skapningen så dere kan spise den.
- Hva mener du? Du kan ikke drepe den. - Vil du dine nye venner skal sulte?
Nei, men jeg finner noe annet vi kan spise.
- Bare gi meg litt tid. - Mor og jeg har saumfart skogen.
- Det er ingenting der ute. - Jeg er sulten, så jeg leter bedre.
- Det vil tåkelegge tankene dine. - Bare la meg prøve, far.
Det er for alltid. Døden er for alltid når man er et dyr.
Døden er for alltid for alle organiske livsformer, Campion.
Greit. Jeg sier hva som helst.
Bare la meg prøve å finne noe annet å spise.
Det er bortkastet tid og kalorier.
- Men hvis det kan hjelpe deg... - La oss sette i gang!
- Jeg trodde du ødela dem. - Jeg resirkulerer når det er mulig.
Beklager at de lurte ham sånn, androide-vennen din.
Far kan være veldig... tillitsfull.
Men det er bra.
Jeg hadde en kjæreste på jorden som var det motsatte.
Det var utmattende.
Kreftene jeg har, har nettopp kommet frem.
Jeg frykter at far nå føler seg utilstrekkelig.
Vel, kan han gjøre ting du ikke kan?
- Han er morsom til tider. - Ønsker du han var så mektig som deg?
Jeg vil det beste for deg, kolonien og babyen din.
Vi skal sørge for at alle blir tatt hånd om.
Kanskje du kan bruke din mobile lab til å bære det frem.
- Som med Campion og de andre. - Vet du hvor heldig du er?
Jeg har alltid ønsket meg et barn fra meg.
Du er en skaper. Mens alt jeg noensinne vil være...
- ...er en skapelse. - Jeg bytter gjerne plass med deg.
Jeg vil gjerne gjøre det du kan.
Barn ber ofte om ting de egentlig ikke vil ha.
Jeg er ikke et barn.
- Hva lager du? - En skalpell.
Hva? Vent. Jeg mente ikke at du skulle ta det ut nå.
- Hører du på meg? - Det er på tide å sove nå, Tempest.
- Sov nå. - Nei, jeg vil ikke sove.
Bli med meg.
Det er på tide å sove nå.
Sov nå.
De flyttet seg igjen.
- Nå holder det. - Nei, nei, nei.
- Jeg skal bare snakke med ham. - Nei. Jeg skal snakke med ham.
Vi vet hvordan det går når du snakker med folk.
Unnskyld meg, Deres Eminense.
Barna har flyttet igjen. Vi burde mobilisere.
Sol har gitt oss en gave. Vi kan ikke dra før vi åpner den.
Vi kan komme tilbake hit når vi har barna.
Det gjør vondt å si dette, Sue, -
- men det kan bety at barna ikke skal reddes.
Vi kan ikke risikere oppdraget fordi vi kan ikke ofre det vi elsker.
Vær så snill, ikke hør på henne.
Ingen inngang, Deres Eminense!
Vi blir her. Vi bruker sprengstoff til å lage en inngang.
Så flytter vi oss.
Nei! Vi må ikke ødelegge det som er inni.
Vær så snill.
Greit.
Kaptein, bryt dere inn i den.
Se til at de bare bruker håndverktøy.
Ja, Deres Eminense.
Den kjemiske sammensetningen er potensielt dødelig for mennesker.
- Kan vi slutte å sløse med energi... - Nei.
Der! Jeg ser noe!
Kan du løfte meg opp, far?
Hvis du ikke kan skaffe det selv, er det ingen matkilde.
- Nå? - Fordøyelig.
- Ja? Fortsett. - Gunstig sammensetning.
- Ja? - Litt kaloriverdi.
Så det kan funke? Kan vi spise den? Vi trenger ikke å drepe den.
Landingsmodulen må analysere den. Men det ser lovende ut.
- Kan du se på hånden min? - Selvsagt.
- Den er fin. - Jeg var i en stygg landingsulykke.
- Den låser seg. - Den må bare justeres på nytt.
Tenk at du forlot jorden uten å vite noe om medisin.
Nå er du den siste legen.
Sol hjelper de som hjelper seg selv.
Tror du virkelig at han ikke dømmer oss ved å la barna våre dø?
Mannen min er klar til å lede angrepet, og jeg lover deg...
Han vil ikke mislykkes.
Bedre?
Ja.
Kan du vurdere det jeg sa?
"Solen går ned, den skyggefulle natten regjerer på rommet ditt."
"Vi ber til Sol om at hans redningslys..."
"...skal lede oss gjennom mørket."
Kan du ikke det?
Jeg tror ikke det. Er det fra de hellige skriftene?
Ja.
- Jeg tror det vil fungere. - Jeg håper det.
- Kan jeg gi den et navn? - Hvis du vil.
Hva het jordmaten som alle likte?
- Pizza. - Ja. Jeg elsker det navnet.
Pizza.
- Hva gjør du? - Ingenting.
Det fungerer. Det kommer til å fungere.
Spor av hydrocyanid. Den er giftig.
Snøballer.
- Skal du strippe den for deler? - Tempest spurte om den kan repareres.
Hun vil bruke den til å bære fram fosteret.
- Jeg har besluttet å tillate det. - Hvorfor?
Hun ble befruktet mot sin vilje. Vi har 6 syntetiske livmorposer igjen.
- Hvis vi reparerer labens system... - Posttraumatisk stress kan behandles.
Du burde ikke tukle med den naturlige prosessen.
Det er som det gamle ordspråket på jorden, mor.
- "La naturen gå sin gang." - Naturen har ingen gang.
Jeg er imot det, men jeg overlater avgjørelsen til deg.
Jeg har bestemt meg for å slakte skapningen vi fanget.
- Slakte den? - Barna må spise.
Det er ikke mye kjøtt på den, men det hindrer dem i å sulte.
Til vi fanger en til.
- Skal jeg drepe den nå, da? - Nei. Jeg sa jeg skulle gjøre det.
- Men jeg kan gjøre det uten søl. - Nei, mor. Jeg må være...
Mer nyttig.
Jeg vil ikke at Campion skal se det. Det vil gjøre vondt.
Du vet like godt som meg at empatien hans er meget tydelig.
Hvis vi ikke lærer ham å minske følelsene, blir han drept.
- Stopp. - Hva?
- Hva er det? - Hva?
Det! Hører du ikke det?
- Hva er det? Hører du ikke det? - Hva er det? Hva?
- Hører du ikke det? - Hva er det? Hva skjer?
Hold ham nede. Han er påvirket av nekromantikeren.
Han trenger medisinsk hjelp! La meg behandle ham! Gi meg et øyeblikk!
- Han dreper oss alle! - Unna!
- Gi meg den! Få henne ut av veien! - Slipp ham!
Sol, fang denne ånden før den faller, så han kan bli med deg i all evighet.
- Lys gjennom den mørke korridoren. - Bare vent! Jeg sa vent!
Dere Eminense, det er en tyvlytter. Det er en av våre.
Kaptein, se.
Prøver du å bli kvitt meg, Deres Eminense?
Jeg ville aldri ty til slik ateistisk forræderi.
Hvordan forklarer du denne?
Nå? Kom igjen.
Denne mannen har aldri satt sin fot på en slagmark.
Nå behandler han de av oss som gjorde det...
...som om vi er unnværlige.
Hadde jeg kjempet i krigen, ville jeg ikke kunne bære lyset.
Vi har alle våre plikter og funksjoner.
Men hvis du vil utfordre Sols lov, så ber jeg deg...
Slå meg ned. Se hvor det fører deg.
Hun skulle drepe mannen min.
Tyvlytter-senderen.
Det var henne.
De svikter ofte når de mister kontakten med søsknene sine.
Ikke be om unnskyldning for anklagene, kaptein.
Feilen din var forståelig. Hun kan fortsatt repareres.
Det trengs ingen reparasjon.
Campion, stopp!
Jeg setter den fri. Jeg lar deg ikke gjøre det.
Ja. Du har fått meg til å ombestemme meg.
Du skal gjøre det. Hold denne stramt.
Når du er klar, stikk spydet inn i skapningens kjøtt.
Så gjentar du det til den dør.
Det vil kreve øvelse å komme over avskyen.
Men de følelsene vil forsvinne med trening.
Du klarer det, Campion. Det er en del av å vokse opp.
Da vil jeg forbli et barn.
Kanskje vennene dine vil føle annerledes.
Mor!
Mor! Far vil ikke høre. Han får oss til å drepe den. Du må stoppe ham.
Dere må lære å overleve. Det er en del av livets naturlige prosess.
Det blir ikke lett, men jeg skal veilede dere.
- Ikke vær redd. - Slutt, far!
Hva skjer? Hvorfor har du ikke drept den ennå?
Jeg gjør det ikke. Barna skal det.
Det er ingen vits i å utsette det. Vi kan bryte sammen helt uventet.
De må vite hva de skal gjøre. Jeg tar meg av dette, mor.
- Jeg vil ikke involvere Tempest. - Campion kan spise karbohydrater.
- Det er ingen grunn til å tvinge ham. - Vi kan ikke skåne ham for dette.
Gi meg noen timer. Når du kommer tilbake, er alt gjort.
Jeg så noen rester fra Mithras-arken i skogen.
Kanskje jeg kan finne delene til den mobile laben.
Tempest må spise snart.
Hvis det ikke er gjort før jeg kommer tilbake, gjør jeg det selv.
Nå? Setter vi den fri?
- Beklager, Campion. - Mor!
Du vet at dette er galt.
Det vet jeg. Du er god, far.
- Godhet fyller ikke magen din. - Jeg bryr meg ikke. Vi gjør det ikke.
Lett for deg å si, Campion. Du kan spise karbohydrater.
Jeg er prestesønn, så jeg kan ikke drepe. Det ville gjort meg uren.
Drap kan gjøres av militære familier og androider som deg.
Det er til dere alle nå. Hvis dere vil overleve.
Mor og jeg vil være borte til slutt, og dere må ta vare på dere selv.
Når tallet vokser, gjør også behovet for mat det.
Så dere begynner å jakte.
En av dere kan ta spydet og drepe den så fort dere kan.
Dere bør drepe den snart, mens det fortsatt er kjøtt på beina.
Skjønner. Jeg har den.
Du får den til å lide mer ved å forsinke dens død.
De har slaktet dyr på jorden i tusenvis av år!
Jeg skal få dere til å fullføre denne oppgaven!
Kom tilbake hit! Nå!
Du er i det minste ikke intelligent.
Jeg døde én gang. Døden kan være ubehagelig når man er intelligent.
Advarsel. Simuleringen er ikke laget for androide-grensesnitt.
Start simuleringen.
Advarsel. Simuleringen er ikke laget for androide-grensesnitt.
Velkommen, søster. Vi vil be, vi vil tilbe, -
- og vi vil gjøre bot for syndene vi begikk på jorden.
Og når vi kommer til det forjettede land, vil Sol belønne oss.
Velkommen, søster. Vi vil be, vi vil tilbe, -
- og vi vil gjøre bot for syndene vi begikk på jorden.
Og når vi kommer til det forjettede land, vil Sol belønne oss.
Velkommen, søster. Vi vil be, vi vil tilbe, -
- og vi vil gjøre bot for syndene vi begikk på jorden.
Og når vi kommer til det forjettede land, vil Sol...
Campion, hva gjør du?
Jeg sa dere aldri skulle leke med dette utstyret.
Jeg sa det, og jeg sa det, og...
Jeg kan fikse dem.
- Jeg kan fikse dem. - Du kan ikke fikse dette, Campion!
For disse er ikke ødelagt. Disse er døde. Alle seks er døde!
Og død er for alltid!
Kom deg ut. Kom deg ut!
Ikke si det til dem. Gabin og Spiria, ikke fortell hva de var.
Kom deg ut!
Mor, ikke vær sint på Campion.
Han gjorde ikke noe galt.
Det var meg og Gabin. Vi smeltet snøballene ved et uhell.
Snøballene?
- Hvorfor løy du om hva dette var? - Jeg vet ikke.
De er ikke yngre enn deg. De har samme evne til å forstå.
Det ville bare gjort dem triste.
- Skal du si det til dem? - Nei.
Vær så god.
Du sa du ville det.
Hvorfor må ting dø?
- Det er naturen. - Og naturen har sine mangler.
Bra jobbet.
Batterier. Alltid nyttig.
Hun er verdt mer nå enn da hun levde.
Lærer de sånt på Mithras-skolen?
Nei. Krigen førte meg overalt. Man plukker opp småting underveis.
Men jeg frykter at Ambrose beordret androiden til å gjøre det mot deg.
Noen av oss frykter at han har mistet troen.
Jeg har merket det også.
Hei.
Kjenner du disse linjene fra de hellige skriftene?
"Solen går ned, den skyggefulle natten regjerer..."
"Regjerer på rommet ditt."
"Vi ber til Sol om at hans lys skal lede oss gjennom mørket."
- Ja. - Det er ikke fra skriftene.
Det er en vuggesang. Alle mithraiske barn vet det.
Jeg ville bare høre den resitert. Det...
- ...trøster meg. - Ja, meg også.
Lucius, kan du gi oss et øyeblikk?
Ambrose vet at jeg ikke kjenner den dumme vuggesangen.
Hvorfor prøvde han ikke å fjerne meg også?
Han kan ikke drepe deg.
Han vet at de trenger en lege for å overleve.
Jeg skal drepe ham. Få det til å se ut som en ulykke.
Nei, for det vil slå tilbake. Det er for mange øyne på oss.
Vi henter Paul selv.
Nei, oddsen går langt ned hvis det bare er oss to.
- Det er bedre enn om vi blir her. - Greit. Ok.
Vi drar før daggry.
Og frem til da holder du lav profil.
Det er ingen oppgjør. Forstår du? Glem Ambrose.
Ja, frue.
- Den avgir knapt varme nå. - Ingenting kommer ut.
- Den har stoppet. - Vi vet at veggene er tykke, -
- selv uten varmen.
Hvis vi kommer oss inn, overlever vi natten.
Hent sprengstoffet. Gå!
Nei! Vi forbanner oss selv om vi skader den.
Vi er de siste. Sol vil at vi skal overleve. Han vil tilgi oss.
Støtt ham, ellers fryser vi i hjel her ute.
Kom igjen.
- Hva venter du på? Plasser dem. - Jeg kan ikke. Sol er større enn meg.
Gi dem til meg.
Vil noen hjelpe oss å overleve natten?
Jeg lover...
Sol vil tilgi dere.
Kaptein...
Plasser den. Det er en ordre.
Lederen har mistet troen!
Vi blir testet, og vi må ikke vakle!
Jeg vet du ikke er Marcus Drusus. Med mindre du vil de skal vite det...
Sol har vist seg for oss i dag!
Ambrose forlot vårt folk, våre barn.
Og dette er svaret til Sol. Dette er Sols dom!
Dette er hans vilje.
Den er varm.
Den er varm!
Går det bra?
Jeg hørte en stemme.
Mor? Hva tok...
Tally? Tally, er det deg?
Vent, hvor skal du?
Tally?
- Ikke gjør det. De er giftige. - Jeg spiser bare litt.
- Hva driver du med? - Jeg vil ikke at du skal dø.
Kan du slutte å spille martyr?
Kom igjen, spis det. Vi skal vel ikke dømme deg for det?
Tally?
Nei.
Det er til koloniens beste. Nå vil ikke de andre være redde.
Hun hadde en baby inni seg.
Det var en mor. Det var en mor...
Tekst: Marius Mathisen Iyuno Media Group