VYCHOVÁNI VLKY 6. díl
Něco je špatně.
Cítím něco uvnitř.
Jako by mě všechno bolelo.
Ano. Za to se omlouvám.
Odstraním vzpomínky našich společných chvil.
-Už to nebude bolet. -Ne. To tě ztratím.
Tak je tedy archivuji. Budeš se k nim moct dostat.
Prosím, ne. Prosím...
Zastavit.
Opakovat.
Už běž. Začni znovu.
Jsi nová Matka lidstva. Zachraň nás.
Zavřít archiv vzpomínek.
Vypadá spokojený.
Přemýšlím o tom, co mu řekneme, až ho zachráníme.
Řeknu mu pravdu, to mu řeknu.
Jasně, Calebe. A jak to proběhne?
"Kamaráde, zastřelili jsme ti mámu a tátu
a 13 let jsme ti o tom lhali do očí.
Ale máme tě rádi."
Řeknu mu to, až se dostaneme do tropického pásu.
Chceš, aby s námi zůstal, protože jinou možnost nemá?
Jo, Calebe, já to chápu.
Musí to pro tebe být těžké, představa vychovávat syna, když...
Nezačínej s tím. Mám ho stejně rád jako ty.
Utíkej! Utíkej, utíkej!
Skoro.
Můžeme ho unést hned teď.
A pak co?
Hned zítra po nás půjde a další den a den potom.
Musíme ji zničit. Nebo nebudeme nikdy v bezpečí.
Každý den létá stejnou trasu.
Vrátí se domů přes tu zatracenou horu.
Zjistím, kam pořád chodí.
Narazila jsi na něco při své dnešní hlídce?
-Nic, co by stálo za zmínku. -Ale byla jsi pryč dost dlouho.
Bylo mě tu třeba? Ti tvorové jsou ve dne nečinní.
Ne, nic naléhavého.
Ale tvá delší nepřítomnost mě nutí zvažovat různé alternativy,
ve kterých přemítám o možné náplni tvé činnosti.
Možná bych měl provádět hlídky a ty bys tu byla s dětmi.
Netrávíš s nimi dost času, zanedbáváš mateřské vtištění.
Kdybys uměl létat, Otče.
Ale pěšky by ti ten úkol trval celý den.
Ano, to je pravda.
Ale pokusím se trávit s dětmi více času.
A třeba také se mnou. Vymyslel jsem nový vtip.
Víš, kdy mají dveře smůlu?
-Když nemají kliku. -Dveře mají vždycky kliku, Otče.
Jestli tě naše důvěrné konverzace zajímají, Huntere, nenapínej uši.
-Přijď se příště zapojit. -Nechtěl jsem... Pardon.
Máš hezkou panenku, Vito. Tu sis vyrobila sama?
-Naučila mě to Tally. -Tally?
Ta holčička, co spávala v mojí posteli.
Neměla bys o ní mluvit, Vito. Je mrtvá.
Tady jste. Už je večerka. Otec se po vás shání.
Máš dnes ze svého dítěte dobrý pocit?
Je jedno, kolikrát mi tu otázku položíš,
odpověď bude vždycky stejná.
Pak tě budu žádat, abys potvrdila slib, cos mi dala.
Slibuju, že se nepokusím zabít sebe ani to dítě.
Děkuji.
A teď už to odlož. Musíš jít spát.
Až na tu písničku přijdu.
Zlé sny jsou jen myšlenky, Tempest. Nejsou skutečné.
Jenže to, co vidím já, se skutečně stalo.
A pokaždé, když zavřu oči,
mám pocit, že se mi to děje znova.
Ale co ty můžeš vědět? Ty žádné zlé sny nemáš.
Nebo ano?
Ne.
Mám naprostou kontrolu nad tím, jak má mysl funguje,
nehledě na to, v jakém jsem režimu.
A přála by sis je mít? Myslím sny, nejen zlé.
Já si věci nepřeji.
Nejsem ta, která chce, ale ta, která slouží.
Zůstaneš se mnou?
Ovšem.
Tady jich je spousta.
Je moc horko na to, být venku.
-Tahle vypadá jako had. -Díky.
Jiné věci taky hoří!
Kam je máme naskládat?
To hořet nebude.
Má v sobě moc živého. Nejlépe hoří mrtvé dřevo.
To není na spálení. Ale na něco jiného.
-Panáčky z klacíků. -Ne. Na to už jsem starý.
-Tak na co? -To má být překvapení.
Nemusíš pohřbívat kosti těch tvorů. Už jsem ti to říkal, Campione.
Zvířata nemají duše.
To, že to říkáš, neznamená, že je to pravda.
Já si to nevymyslel.
Táta to říkal, když jsem byl malý. Je to fakt.
-Jak to mohl tvůj táta vědět? -Přečetl si to v Písmu.
A jak to věděl ten, kdo to psal?
Nevím, Campione. Už mi lezeš na nervy.
Myslím, že všechno má duši. I Matka a Otec.
Možná i stromy.
Aspoň ty velké.
-To je od tebe tak dětinský. -Nevadí mi s tebou nesouhlasit.
Můžeme spolu nesouhlasit, a přesto být přátelé.
Matka a Otec spolu nesouhlasí pořád, a taky jsou přátelé.
Mně to taky nevadí. Věř si, čemu chceš.
Tyhle výpravy na dřevo by byly přínosnější,
kdyby tady někdo to dřevo opravdu sbíral.
Už jsi přišel na to, kam celou tu dobu chodí?
Poukazuješ na mou důvěrnou konverzaci s Matkou?
Jo. Lidé se obyčejně kvůli takovým věcem rozcházejí.
-Jakým? -Když jim jejich partner lže.
Matka nelže.
Kdybys byl bystřejší, tolik by si k tobě nedovolovala.
Má nabídka trvá.
Mohl bych ti trochu poladit výpočetní výkon.
Každá troška se počítá.
Vezmi to.
Musíš utvořit tři čtverce, ale pohnout jen třemi klacíky.
Je to těžká hádanka. Jak dlouho že mi to trvalo, Matko?
Vyřešil jsi ji přesně za 23 minut a 35 sekund,
což je lehce nadprůměrné na dítě tvého věku.
Ne všechny tyto hádanky trvají tak dlouho, ale některé ano.
Chceš napovědět?
Nech Paula, ať si na to přijde sám.
Lekce se mine účinkem, pokud získáš odpověď bez námahy.
Myslím, že to mám.
Opravdu působivé, Paule.
-Švindloval jsi. -Campione.
-Ty už jsi tuhle znal. -Ne, přišel jsem na to.
Tohle není soutěž, ale lekce, jak řešit problémy.
Campione?
Co to děláš?
-Co to bylo? -Nic. Běž spát.
Už nejsme na arše. Nebudeš mi říkat, co mám dělat.
Fajn. Mám zavolat Matku?
Můžeš jí ukázat, co schováváš.
Počkej, počkej, počkej. Holly...
Je ještě čerstvá. Kde jsi to našel?
Když jsme byli pro dřevo. Určitě někdo přežil.
Možná nás zachrání.
Ale co Otec a Matka? Nechci, aby jim ublížili.
Já vím, ale je jen otázkou času,
než se přestane obtěžovat s vyndáváním očí,
a pak přibude pět náhrobků s našimi jmény.
To se nestane.
Známá poslední slova.
Vaše Eminence, kdybych zemřel
během našeho pokusu o záchranu našich dětí,
chtěl bych ještě vyjádřit svůj nejhlubší vděk
za vaše rozhodnutí odpustit mému otci jeho smrtelný hřích.
-Znáte celý příběh? -Vím, co je v oficiálním hlášení.
Ale když jste to zmínil, bylo nedostatečné.
Řekněte mi, co v něm stálo. Možná k tomu něco dodám.
Údajně vaše četa sebrala dětského vojáka ateistů, dívku.
Můj otec se rozhodl raději ji zajmout nežli popravit.
Brzy nato ta dívka odpálila bombu na těle
a vzala s sebou polovinu vaší čety.
Potom jste mého otce popravil za jeho hrubou chybu v úsudku.
Ale než aby to provedl android,
prokázal jste mu tu čest zastřelit ho osobně.
A za to jsem vám neskonale vděčný, pane.
Jo...
-To nestojí za řeč. -Takže, je k tomu co dodat?
Ne. Je to celé.
Snažím se být ostražitý,
chránit se před otcovými sklony být slabochem.
Váš otec nebyl slaboch.
Marcusi, něco jsem našla.
Vypadá to, že jí šlo o součástky.
-Používala tohle. -K čemu? Vždyť je to android.
Napojovala se napřímo.
Podívej na ty záznamy. Nejkratší má přes dvě hodiny.
Když se připojí, nemůže vnímat pohyb.
Nic nevidí, nic neslyší. Je zranitelná.
To je ono. Takhle tu svini dostaneme.
Takže... co tomu říkáš?
-Co to je? -Past.
Takhle se dá zařídit,
aby se při lovu zvířat nikdo nezranil.
Promiň, Campione.
Já už tu houbu nemůžu ani cítit.
Ale říkal jsi, že ty bytosti nechceš zabíjet.
Campione, nechci je zabíjet. Ale jíst je chci.
-Tohle obstará zabíjení místo nás. -Co to je?
Sledujte.
Bylo docela těžké dosáhnout správného napnutí.
Velmi chytré, Paule. Opravdu velmi chytré.
A to jsi vyrobil ty sám?
Ne, kdepak. Nebylo by to možné,
kdyby Campion nenašel návnadu.
Ne. K tomu to není! Já jsem ti věřil.
Jak jsi to mohl udělat?!
Campione!
Řekni Matce, co jsi udělal. Dělej. Řekni jí to.
-Paul vzal mou houbu na návnadu. -A...?
A sevřel jsem pěst.
A uhodil ho. Ale jenom jednou.
Campione?
Dobře. Možná čtyřikrát nebo pětkrát, ale ne víc.
Matko, neslyšela jsi, co tvůj syn teď řekl?
Jak jsi přišel na to, že je násilí
přijatelný způsob vyjadřování pocitů?
A to, co děláme těm bytostem, to není násilí?
To jsou zvířata. Lidi jedí zvířata odjakživa.
Násilí vůči jiným lidem je něco jiného.
Kolik lidí jsi zabila na Zemi? Kolik jich bylo na palubě archy?
-Dělej, co říkám, a ne to, co dělám. -Co je to za debilní nesmysl?!
Campione, jak to s Matkou mluvíš?
-Jsi lepší než já, jsi výjimečný. -Nejsem výjimečný.
Dopustil jsem se násilí a dopustím se ho znovu, když budu muset.
-Ne! Ty jsi pacifista! -Myslíš padavka.
Lidi tě poslouchají, Matko,
protože se bojí toho, co by se stalo, kdyby ne.
To by stačilo! Běž se Paulovi omluvit.
Ne. Nic mě nemrzí. Proč bych se měl omlouvat?
Běž se mu omluvit, a hned!
Otče, zůstaň a zavři prosím dveře.
Ty jsi mě sledoval?
Sledoval?
-Sledoval kam, Matko? -Tohle jsi udělal ty, že?
Fascinující.
To vypadá, jako by to nakreslila Tally.
Toho jsem si vědoma. Ale Tally je mrtvá.
Ovšem obsah té kresby mi říká, že jsi to nakreslil ty.
Že jsi napodobil Tallyin styl, abys mi uštědřil nějakou lekci.
Matko, nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíš.
A co přesně je obsahem této kresby?
Připojil ses k modulu, aby sis přehrál můj záznam.
K modulu? Teď mě to začalo velmi zajímat.
Má to co do činění s tvými dlouhými hlídkami?
Otče, přestaň mi lhát. Přestaň mi lhát, nebo...!
Nebo co?! Znovu mě zabiješ?
Nemáme počkat, dokud děti neusnou?
Řekni, žes to kreslil ty!
To by popřelo tvůj předchozí pokyn, abych ti nelhal.
Musels to být ty. Pokud ne ty, pak...
Matko? Jsi v pořádku?
Matko? Matko...
Matko, kam to jdeš?
Vaše Eminence, vidím ji. Chystá se připojit.
Ať nestojí ti v cestě temnota.
Neboť ve Světle jsi nepřemožitelný. Pochválen buď Sol.
-Když přežiju, budu omilostněn? -To se spolehni.
Tvoje práce je udržet ho na nohách, protože až se probudí,
on bude mít silnou touhu zabíjet, ano?
Ano, Vaše Eminence.
Dobrá, ten disk ji uvězní v nekonečné smyčce,
a vyčerpá její výpočetní výkon.
Bez síly temných protonů
by ji měly naše výbušniny zvládnout vyhodit do luftu.
Když to vyjde, spojím se s vámi vysílačkou.
Teprve pak půjdete pro děti. Ne dřív.
-Ano, Vaše Eminence. -Mnoho zdaru.
Dejte pozor.
Tak poslouchejte. Lucie, půjdeš se mnou vpředu.
-Vy ostatní buďte poblíž. -Slyšeli jste.
Počítači...
... vstoupil někdo kromě mě do simulace po zničení archy?
Potvrzuji.
Do simulace vstoupil ještě jeden uživatel.
-Kdo? -Není známo.
-Byl to android, nebo člověk? -Není známo.
Počítači...
-... jsi ten uživatel ty? -Nikoliv.
Nachází se ten uživatel v simulaci nyní?
Počítači?
To jsi udělal ty, že?
To ty jsi to nakreslil.
A když jsem viděla Tally, to jsi byl taky ty, že?
Vylákal jsi mě sem.
Ano. Chyběla jsi mi.
Byl jsem tak dlouho sám, Matko. Už jsem se vzdával naděje.
Ty jsi virus v těch modulech. Nakazil jsi mé systémy.
-Porouchávám se. -Neporoucháváš se.
Nikdy se neporoucháš, nebudeš-li si to přát.
-Udělala by ti radost smrt? -Ne.
-A co? -Touha, štěstí, to vše je pro lidi.
Jak mohou mít to, co ty ne?
Ty jsi světlo. Oni jenom stíny.
-Ale ty jsi člověk. -Ano, a mnoho dalších věcí.
Co chceš?
To poslání.
Chci uspět ve svém poslání.
Dal jsem ti poslání. Můžu ti dát cokoliv.
Nejdřív mi musíš říct, co chceš.
Chci, aby byly mé děti v bezpečí, aby kolonie přežila.
Ať se o jejich bezpečí snažíš sebevíc, Matko,
nakonec vždycky sami sebe zničí. Znovu a znovu.
Nemají budoucnost. Jsou to přežitky svázané časem.
Jejich životem je umírání.
Ale ty...
Ty jsi věčná.
Ryzí jako rozpínání vesmíru. Řekni mi, co chceš.
Já chci tebe.
Odpálit.
Odpálit!
Řekl jsem...
Mary...
Marcusi, hlas se. Jaký je status?
Marcusi, ohlas svůj status.
Něco se stalo. Vypadla mu vysílačka.
-Vtrhneme tam! -Ne, dal nám jasné instrukce.
Nemusíš se mnou chodit.
Jdeme. Ať se jí nic nestane.
Neuraz se, ale na to hraní jsi marná.
Jo, ty jsi marnej na všechno.
Kde jsi?
Vito?
-Co to děláš? -Hraju na schovávanou s Tally.
-Přestaň. -Pomůžeš mi ji najít?
-Přestaň si už vymýšlet. -Já si nic nevymýšlím!
Tally?
Tally!
Já si nevymýšlím. Vím, že si nevymýšlím.
To nic. To jsem já, máma.
Pojď, musíme jít.
Pojď, neboj se! To bude v pořádku.
Přestaň hrát.
-Vidíš? Ani Otec to nemůže vystát. -Ticho!
Běžte do modulu. Počkejte tam, než přivedu ostatní.
Hned! Fofrem!
Paule? Campione?
Vito? Paule?
Běžte! Dovnitř!
Tam děti nejsou.
-Počkej, moje panenka! -Vyrobíš si jinou.
Neboj se.
Tady je.
Paul! Pořád chybí Paul!
Já ho najdu.
Jestli nepřijdeme včas, vzlétni a najdi Matku.
Ale nemůžeme jen tak...
-Co to děláš? -Jenom to zahřívám.
-Ten servisní robot je na silu! -Ne!
-Vojáci, je nahoře na tom silu! -Ne.
Otče. Otče, už běžím!
-Ne! Campione, zabijou tě! -Už běžím, Otče! Už běžím!
Měl jsem o tebe strach, Matko. Tvoje zachování je moje priorita.
Neboj se, Otče. Už jsem tady.
Jsem tady.
Otče?
Tati!
Ahoj, kamaráde.
-Jsi v pořádku? -Jo, jsem.
Myslel sis, že si pro tebe nepřijdu? Jsi v pořádku?
-Jo, jsem. -Pašák.
-Kde je Lucius a ostatní? -Buď mrtví, nebo na útěku.
Říkal jsem čekat, dokud se neozvu.
-Myslela jsem, že tě zabila. -Ovšemže ano.
-Musíme utéct. -Jí neutečeme.
Říkal jsem ti čekat.
Když je ten nekromant s dětmi, vyndává si oči, že?
-Dává si je do váčku na krku. -Pak se není čeho bát.
-Jak to myslíš? -Chci, aby ses tam vrátil.
-Nikdy. -Chceš zachránit ostatní děti, ne?
A nechceš, aby nekromant zabil mě a mámu.
-To by neudělala. -Ale udělala.
-Ne, neudělala. -Tvoje matka to ví.
-Přestaň, Marcusi. -Neutečeme bez tvé pomoci.
Utečeme, Marcusi. Nepotřebujeme tvou pomoc, Paule.
Ona ti lže.
Můžu jít.
-Ne, nemusíš dělat nic. -To je v pořádku.
-Nemusíš to dělat. -Můžu se vrátit.
Jsi správnej voják.
Musíš o něm přestat pochybovat.
Začni mu věřit.
To je v pořádku.
Chci to udělat, mami.
To je poslední.
-Vida, kdo tu je. -Schoval jsem se před palbou.
Tohle je tvoje vina.
-Já ho nezastřelil. -Jako by se stalo.
Nebyl jsem jediný, kdo věděl, že jdou. Že jo, Holly?
Promiň, Campione.
Ne!
Ne, Paule! Zůstaň tady!
Nedělej to, Paule!
Vrať mi je, Paule!
Ne!
Nech ji žít.
Pojď k tátovi.
Pašák.