DrSi Partis predstavlja TRI TISOČ LET HREPENENJA
Moje ime je Alithea. Moja zgodba je resnična.
Zagotovo pa mi boste verjeli bolj, če vam jo povem kot pravljico.
Torej nekoč,
ko so ljudje leteli po zraku v kovinskih pticah,
ko so si nataknili plavutke, da bi hodili po morskem dnu,
ko so v rokah držali steklene ploščice,
ki so lahko iz čistega niča privabile ljubezenske pesmi,
je obstajala ženska, ki je živela srečno v samoti.
Samotarka po izbiri.
Srečna, ker je bila samostojna,
in si je kruh služila s svojim učenim umom.
Njena domena so bile zgodbe.
Bila je profesorica naratologije,
ki je preučevala vse zgodbe človeštva,
da bi našla skupno resnico.
In s tem namenom se je enkrat ali dvakrat na leto
podala v daljne dežele.
Na Kitajsko, v Južna morja,
in v brezčasna mesta Levanta.
Kjer so se zbirali ljudje, kot je ona,
in pripovedovali zgodbe o zgodbah.
Sem. –Oprostite!
Sem, gospa.
Kaj pa počnete? Izpustite, prosim!
Skrivnosti Istanbula.
Alithea!
Adijo. –Alithea!
Dobrodošla!
O, Gunhan. –Dobrodošla!
Moja draga prijateljica. –To je čudovito!
Oprosti. To je Amina. –Amina …
Iz britanskega konzulata. –Pozdravljena.
Tisti moški na letališču, ki je prijel mojo prtljago …
Si ga videl? –Kateri moški?
Pobegnil je, ko si se pojavil.
Jakna iz ovčje kože, roza ovratnik.
Zanimivo.
Bil je topel na dotik.
Močan.
Mogoče je bil djinn.
Po mojem mnenju je bil ilegalni taksist.
S preveč kolonjske vodice.
Profesor, praviš, da verjameš v djinne?
Verjamem, da obstajajo ljudje, ki morajo verjeti vanje.
Vključno z mano?
Djinni, duhovi … Marsovci, kar ti je lažje.
Hotel je za vas pripravil zelo lepo presenečenje.
To je soba Agathe Christie.
V tej sobi je napisala Umor na Orient Expressu.
Kako torej razložiti moč nevihte,
če nimamo sredstev za merjenje in modeliranje vremenskih podatkov?
Kako razložiti letne čase, od jeseni do zime,
od pomladi do poletja,
če ne veste, da Zemlja kroži okoli Sonca,
medtem ko je nagnjena na osi?
Vse je bilo skrivnost.
Letni časi, cunamiji,
mikrobne bolezni …
Kaj drugega lahko storimo, kot da se zatečemo k zgodbam?
Kot nam je doktorica Binnie pomagala razumeti,
so bile zgodbe edini način,
da bi bil naš vznemirljivi obstoj koherenten.
Točno tako.
Neznanim silam smo dali ime za vsemi čudesi in katastrofami,
da bi si pripovedovali …
Da bi si pripovedovali zgodbe.
Pokazal vam bom.
Pripovedovali smo si zgodbe o vsemogočnih bogovih,
v katere verjamemo, vseprisotni v vseh kulturah,
v vseh mitologijah, od Grkov do Rimljanov,
Nordijcev in tako naprej, in tako naprej.
Znani potomci Zevsa, Pozejdona, Atene, Thora,
cela tolpa se pojavlja še danes.
In tukaj so njihovi ostanki.
Ostaja pa vprašanje, kaj točno je njihov namen?
Kaj naj jih zdaj vprašamo?
Obstajajo miti in obstaja znanost.
Oprosti.
Mitologija je tisto, kar smo poznali takrat.
Znanost je tisto, kar vemo do sedaj.
Prej ali slej
bodo zgodbe, ki smo si jih izmislili, zamenjane
z argumenti znanosti.
Strogo znanostjo.
In vsi bogovi in pošasti,
ki so preživeli svoj začetni namen,
ne bodo več reducirani zgolj na metaforo.
Nesmisel!
Alithea! Si v redu?
Alithea …
Kaj se je zgodilo? –Ne vem, padla je.
Narahlo. –Padla je.
Mojbog!
Verjamem, da bo dobro.
Hej, pazi.
Počasi. –Si v redu?
Nočeš k zdravniku? –Zakaj?
Počutim se popolnoma v redu. –Oprosti, Alithea. Si prepričana?
Razen običajnih majhnih ranic ni razloga za skrb.
Ni vredno delati hrupa. –Kaj se je potem zgodilo?
Zadnje čase me domišljija pogosto premaga.
Postavlja mi pasti.
To je kot opozorilo. –O čem?
Da nisem samozadovoljna. Da me držijo na preži.
Nenadoma se pojavi, ko najmanj pričakujem.
Poskušam se ne vznemiriti.
Za trenutek prevzame nadzor
in potem odide. –O čem govoriš?
Gunhan, to je neracionalno. Ne skrbi zame.
Obnašaš se kot otrok.
Se zavedaš tega? –Pravzaprav sem otrok.
Če obstaja usoda, ali ji lahko ubežimo?
Kdo lahko to pove?
Toda povedala vam bom naslednje:
Veliki bazar v Istanbulu ima 62 ulic in 4.000 trgovin.
In v eni od teh trgovin so tri sobe.
V najmanjši od teh sob
je bilo veliko nerazvrščenih stvari,
starih in novih.
Med temi stvarmi sem izbrala spomin.
Veste, kaj je to?
Nisem prepričan, toda lahko bi bil Cesm–i Bulbul, Slavčevo oko.
Okoli leta 1845 so bili v Incirkoyu steklarji.
Znani so bili po modro–belem spiralnem vzorcu.
Prosim, to je moje darilo. Izberi nekaj manj dolgočasnega.
Mojbog.
Če je to Cesm–i Bulbul,
ali obstaja način za identifikacijo?
Pravijo, da če je pristen,
lahko včasih vidite madeže krvi iz pljuč steklopihalcev.
Ampak to je zagotovo nedavna imitacija.
Poškodoval ga je požar. Vzemi nekaj drugega.
Ne, hvala, Gunhan. Všeč mi je.
Karkoli že je, sem prepričana, da je njegova zgodba zanimiva.
Prosim? –Dobro jutro, dr. Binnie.
Dobro jutro. –Tukaj sobna postrežba.
Kakšna jajca želite? –Kuhana, prosim.
Toast? –Ja, ampak brez skorje. –Dve jajci?
Samo eno. –Hvala. –Hvala vam.
Zaprla bom oči in preštela do tri.
Potem bi bila hvaležna, če bi izginil.
Ena. Dve.
Tri.
Štiri. Pet.
Šest. Sedem.
Osem, devet, deset.
Predvidevam, da ne govoriš angleško?
Nemško?
Špansko?
Grško?
Govoriš Homerjevo grščino?
Opravila sem nekaj tečajev
na univerzi.
Prosim, ne boj se me,
in ne obravnavaj me površno.
Dolžan sem ti
za to odrešitev.
In v tem imenu ti moram izpolniti
tri želje.
Obstajajo pravila,
ki jih ni mogoče odpraviti.
Tri so tri.
Številka velike moči.
Ne moreš si zaželeti
neskončne želje.
Ja.
Poznam koncept.
Prav tako si ne moreš zaželeti večnega življenja.
Tvoja narava je biti smrten.
Moja je biti nesmrten.
Ne morem oprostiti greha,
niti narediti konec vsemu trpljenju na svetu.
Jaz sem samo djinn.
Razumno je.
To so meje.
Kaj je ta možiček?
On je …
Čarovnik.
Vodi nas skozi čas.
Einstein. –Einstein.
Si ti čarovnica, ki ga je dala v škatlo?
Ne. To je znanost.
Televizija. –Televizija.
Valovi luči in zvoka.
Oddajnik. –Oddajnik.
Ne vem, kako deluje.
Sem literarna učenjakinja.
Ne vemo veliko.
Sem djinn s skromnimi močmi,
ampak začenjam razumeti te oddajnike.
Moj jezik si se že naučil govoriti.
Vaš jezik je sila enostaven.
Njegovih pravil se hitro naučimo.
Bi rada imela tega malega Alberta?
Ne, ne.
Verjetno to ni dobro zanj. Daj ga nazaj.
Lahko bi ga povečal. –Kako?
Lahko bi se pogovarjala z njim. –Ne, daj ga nazaj!
Je to tvoja želja?
To ni mogoče! –Ne. To je tvoja obveznost.
Torej, kaj si želiš?
Kaj je tvoja najdražja želja?
Zdaj? Ne hitiva.
Dobro moram premisliti.
Imam ves čas tega sveta.
Povej mi kaj o sebi.
Ime mi je Alithea Binnie.
V Turčijo sem prišla na konferenco.
In jutri odhajam domov. –Še kaj?
Poleg tega ti moram nekaj priznati.
Nekaj, kar nisem povedala še nikomur.
Odlično.
Ko sem bila mlada, je obstajal ta fant.
Tvoja prva ljubezen. –Ne, ne …
Pravzaprav ni bil čisto človek.
Djinn? –Niti ne.
Takrat sem hodila v dekliško šolo.
Tam je bilo kup deklet.
Bila sem … Pravzaprav sem še po naravi samotarsko bitje.
In ta fant, Enzo,
je pristopil k meni. Pojavil se je od nikoder.
Iz potrebe po domišljiji.
Pripovedoval mi je zgodbe v jeziku, ki sva ga govorila samo midva.
In ko sem imela glavobol, je vedno izginil,
vendar nikoli ni bil daleč, ko sem imela napad astme.
Je bil kot ta mali Albert, ki ti ga nisem smel dati?
Emanacija?
Ja, ampak samo emanacija odsotnosti.
Bala sem se, da bo odšel, zato sem vse zapisala.
Izpolnila sem ta dnevnik, poln dejstev.
Toda bolj ko sem poskušala biti realen,
bolj me je preplavljal dvom.
Vse je začelo izgledati smešno.
Počutila sem se smešno.
Tako sem čez nekaj časa vse skupaj sežgala v avli šole.
In potem je popolnoma izginil.
In zdaj sem jaz tukaj.
V nasprotju z razumom, ja.
Res sem tukaj in čaka naju delo.
Se lahko vrnete pozneje, prosim?
Sobna postrežba, dr. Binnie. Prinesel sem vam zajtrk.
Samo trenutek!
Vrata naj bodo zaprta.
Dobro jutro. Hvala. –Kam odložim, dr. Binnie?
Sama bom vzela. –Gospa, dovolite mi.
Ne, je že v redu. –Seveda, dr. Binnie.
Upam, da ste se naspali. –Izgleda slastno. Ja, sem.
Kaj nameravate početi na ta lep dan?
Nisem prepričana. Bom improvizirala.
No, to popoldne bi vam rad razkazal lepo umetniško galerijo.
To je tako lepo. –Ko boste imeli čas.
Hvala. –To bo super.
Mogoče kdaj drugič. Lep dan vam želim.
V redu. Dober tek. –Hvala!
PROSIM, NE MOTITE.
Vidim, da je bolj praktična velikost.
Delam vse, kar lahko, da se prilegam.
Prosim.
Očitno ne bi smela naročiti zajtrka. –To je nan–e nokhodchi.
Čičerika, nageljnove žbice, pistacija. Stopi se ti v ustih.
Te lahko nekaj vprašam? –Karkoli.
Kako si se znašel v moji steklenički?
To je prava zgodba. To je bil moj tretji zapor.
Si bil že trikrat zaprt v steklenički?
Morda sem djinn, ampak sem tudi idiot,
ki ima preveč rad ženski pogovor. V prihodnje bom moral biti previdnejši.
Kako se je zgodilo prvič?
Iz želje. Kaj pa drugega?
Kdo je bila? –Sabe.
Kraljica iz Sabe?
Bila sva v sorodu. –Je bila djinn?
Njena mati je bila djinn. –Je možno?
Obstajajo zakoni, ki dovoljujejo združevanje djinnov in smrtnikov,
vendar te zveze ne morejo ustvariti nesmrtnega potomstva,
kot se oslu in konju lahko rodi samo navadna mula.
Kako je torej izgledala?
Razen debele plasti črnih dlak na nogah,
je izgledala kot vsak drug človek, razen tega, seveda, da je bila Sabe.
Po vseh ocenah naj bi bila zelo lepa.
Ni bila lepa. Bila je lepota sama.
Bil sem svoboden v vseh pogledih.
V njeno spalnico sem prihajal in odhajal, kadar sem hotel.
Sabe …
Bolje od njenih služkinj sem se spoznal na dotike,
zaradi katerih je drgetala od užitka.
Nikoli si nisem še tako želel bitja.
Si je ona želela tebe?
Bil sem njena igračka. Njen zaupnik.
Lahko bi postal več, če ne bi bilo Salomona.
Kralja Salomona? –Naj počiva v miru.
Prečkal je puščavo, da bi ji dvoril.
Ni ona šla k njemu? –Ne. Nikoli.
Ampak tako piše v vseh svetih knjigah.
Vse zgodbe in fotografije. In glasba, ki jo je napisal Handel.
Gospa, bil sem tam. Salomon je prišel k njej.
Kraljica si, svobodna kot mogočna ptica.
Vse stvari vidiš z enakim očesom.
Zakaj bi se zavezala moški postelji?
Dragi bratranec djinn …
Noben moški me ne bo mogel zapeljati.
Začel je z glasbo.
Naredil sem vse, da bi jo odvrnil.
Ko pa je uporabila dišeči čebelji vosek,
da odstrani dlake z nog, sem vedel, da sem izgubljen.
Ampak jaz idiot
sem ji nenehno govoril, da je njeno telo bogato in lepo,
ampak da je bil njen duh bogatejši in lepši, ter bolj vzdržljiv.
In strinjala se je z vsem, kar sem ji rekel.
Izpustila je pekočo solzo.
Začela mu je dajati naloge, ki so se zdele nemogoče.
Kako najti rdečo svilnato nit v palači tisočerih sob,
uganiti skrivno ime njene matere djinn,
ji povedati, kaj si ženske najbolj želijo …
To se mi zdi nemogoče. –Ne zanj.
Govoril je z živalmi na zemlji in djinnom iz subtilnega ognja.
Našel je mravlje, da bi odkril svileno nit,
in ifrit za šepetanje materinega imena.
Nato jo je pogledal v oči
in ji povedal, kaj si ženske najbolj želijo.
Bila je presenečena,
in mu odvrnila, da ima prav.
In tako mu je dala, kar si je on najbolj želel.
Poročila se je z njim in ga zvabila v svojo posteljo.
Bil je velik čarovnik.
Z zaklinjanjem me je zaprl v medeninasto stekleničko.
Nič ni storila, da bi ga ustavila.
Zanjo nisem bil nič.
Dih v steklenici.
In tako sem bil vržen v Rdeče morje,
v katerem sem gnil 2.500 let.
Poleg nenehnega spanja,
kaj pa lahko še počnemo v steklenički vsa ta dolga leta?
Djinni ne spimo.
Kako ti je potem uspelo?
No, prvih 100 let sem se jezil proti svoji usodi.
Molil sem k Boschkoli, da me osvobodi,
in ko to ni delovalo, sem molil k vsem bogovom, ki jih poznam,
in vsem, ki jih ne poznam.
In ker še vedno nisem dobil odgovorov,
sem čas preživljal v sanjarjenju,
da ponovno pregledam vse zgodbe svojega življenja.
In ko sem ga izčrpal znova in znova,
sem se vrnil k svoji molitvi in svojemu besu.
In potem, končno …
Zaigram majhen trik.
Molim, da ostanem v steklenički.
Rotil sem Boschkolo, da za vedno ostanem v njej.
In je to delovalo? –Teženje k ničemur,
pretvarjanje, da ne želim ničesar drugega kot ostati v steklenički? Ne.
Za djinna je to najbližje smrti, ne da bi jo dosegel.
Ali poznaš odgovor na njeno vprašanje?
Kaj si ženske želijo, kajne? –Ja. –Ga sama ne poznaš?
Če ga ne poznaš, ti ne morem povedati.
Zagotovo pa si ne želimo vse istega.
Gospa, tvoje želje mi niso najbolj jasne.
Sem na točki življenja, ko ne potrebujem ničesar.
Upam si reči, da sem izpolnjena in hvaležna.
Povej mi, ali si žena? Vdova?
Mama, mogoče?
Nimam otrok, ne bratov ne sester ne staršev.
Nekoč sem imela moža.
In kakšna je bila polt tvojega moža?
Polt? Sprva je bila žareča.
In na koncu?
To ni zelo zanimiva zgodba.
Ampak je zgodba. To je tvoja zgodba,
in vedno je pametno razumeti tiste, ki te imajo v rokah.
Prosim.
No, prav.
Poznava se že od mladosti.
Poročila sva se zelo zgodaj.
Sprva sva oba uživala drug v drugem s telesom in duhom.
Skupaj sva preživela nekaj prijetnih let, potem pa nekega dne vse je izhlapelo.
Postala sva si vse bolj …
Odtujena. –In kje je zdaj?
V Hackneyju je z Emmeline Porter.
Rekel mi je, da nisem sposobna brati čustev.
Nisem sposobna brati njegovih čustev.
In kaj se bo zgodilo … –Revolucija!
To je tako razburljivo. –In vendar so vsi živi!
Moji možgani delujejo tako …
Hkrati so vir moje moči
in moje osamljenosti.
Verjetno zato obožujem zgodbe.
Zgodbe v meni vzbujajo čustva.
Mogoče bi si zaželela, da se vrne.
O, ne. Ne.
Ne.
Mislila sem,
da bom v sebi čutila izgubo in izdajo,
toda dejansko sem bila svobodna.
Bila sem kot ujetnica, ki prihaja iz ječe na svetlobo.
Razcvetela sem se v prostoru lastnega življenja.
Ne bi si mogla želeti boljšega.
Modra in preudarna ženska si, Alithea, ampak …
Vsi imamo želje, tudi če ostanejo zakopane globoko v nas.
Zelo možno.
Vendar sem tudi naratologinja, in to bi lahko bila težava.
Zelo velika težava.
Poznam vse zgodbe o goljufivih djinnih
in njihovih načinih manipulacije želja v svojo korist.
Nisem eden izmed njih, gospa.
Bojim se Gospoda, častitljiv sem in tukaj sem, da dosežeš, kar si želiš.
Tudi če je to res,
kako lahko zaupaš tistim, ki so poklicani k zaobljubam?
Kaj točno misliš?
Kako veš, da se lahko zaneseš name?
No, upam.
Pri tebi upam še toliko bolj.
Obstaja smešna zgodba, ki jo zagotovo moraš poznati.
Trije prijatelji se izgubijo na morju v majhnem čolnu.
Ujamejo čarobno ribo, ki vsakemu od njih izpolni željo.
Prvi je rekel: "Rad bi bil doma s svojo ženo." In izgine.
Drugi: "Rad bi bil na podeželju s svojimi otroki."
Ga že ni več.
In tretji: "Pogrešam svoja prijatelja … "
"Želim si, da bi bila tukaj." –Poznaš.
Ni zgodovine želja, ki ne bi bila opozorilo.
Nobena se ne konča dobro.
Niti tiste, ki naj bi bile malce smešne.
Toda midva sva avtorja te zgodbe in se lahko izogneva vsem pastem.
Kaj pa, če si ne zaželim nobene želje?
Prosim?
Če si ne zaželim nobene želje?
To bi bilo …
To bi bilo … Katastrofalno!
V redu.
Naj ti povem zgodbo o svojem drugem zaporu.
Sama ušesa so me.
Nikoli ne bom izvedel,
kako je moja steklenička z dna Rdečega morja
končala v palači v Carigradu.
Vendar si predstavljam, da je šlo za atentat na otomanskega bojevnika.
Padec imperija.
In zaljubljeno dekle.
In kdo si ti?
POZABLJENI DJINN
Gülten je živela kot sužnja na dvorišču konkubin v seraglu.
Ko sem se ji razkril,
se je onesvestila.
In le stežka sem jo prebudil.
Jasno sem ji povedal, da ji nočem nič žalega,
da sem obsojen na življenje v steklenički.
Dokler ne izpolniš svojih treh želja.
Dokler ne dobi svojih.
V redu. –Prosim.
Tako mi je revno dekle povedalo,
da je bila noro zaljubljena v zelo čednega moškega,
in da je takoj želela najti naklonjenost v njegovih očeh.
Izdelal sem jih zate.
Izkazalo se je, da je bil tisti, ki si ga je najbolj želela,
čudoviti Mustafa. Princ Mustafa.
Najstarejši sin Sulejmana Veličastnega,
in verjetno dedič njegovega velikega kraljestva.
Če bi vedel, kaj sledi, bi tvegal Iblisov bes,
da bi jo ostro odvrnil od njene želje.
Toda brez razmišljanja sem uporabil svojo stekleničko
in sprostil olja za pripravo.
Začarana olja, ki jih je nekoč uporabljala Sabe.
Opozoril sem jo, naj skrije stekleničko,
da ne pride v tuje roke.
Odšel sem k Mustafi in zašepetal njeno ime.
Prosil je, da jo vidi.
Bilo je tako enostavno.
Kot djinna me vedno zanima človeško vedenje.
Zato sem v prostem času
začel pregledovati palačo v iskanju njegovih spletk.
In tam, med evnuhi, možmi in priležnicami,
sem prvič zagledal Hürrem.
Tista, ki se smeji.
Tudi ona je bila sužnja, a se je dvignila nad ostale.
Do te mere, da je postala sultanova ljubica.
Sulejman Modri je imel oči samo zanjo.
In imela je oko na njegovem prestolu
za svoje sinove in na račun ljubljenega princa Mustafe.
In v ta namen je dala opazovati princa večim pozornim očem.
Ko sem videl, kako dobro je Hürrem orkestrirala svoje manipulacije,
sem se zbal, da se bo moja Gülten ujela v to mrežo.
Poskušal sem jo opozoriti, naj bo previdna.
Se je pa že odločila, kaj bo njena druga želja.
Želim zanositi.
Z Mustafo?
Prosim, ne! –To si moje srce želi.
Izpolni mi željo. Takoj.
Prosim, počakaj.
Kakšna napaka!
Ker je bil ravno takrat Sulejman, slava njegovemu imenu, ogrožen.
Njegovi bojevniki so mislili, da se mehča,
da ga bolj zanima poezija, kot pa vladanje z železno roko.
Hürrem je razširila govorice, da ga vojska
želi prisilili k abdikaciji in ga nadomestiti z Mustafo.
Princ je postal kmet v tej nenehni igri moči.
Sulejman Veličastni, Sulejman Osvajalec,
pokrovitelj in zaščitnik imperijev,
Sulejman Oče,
se znajde pred izbiro, za katero ve, da mu bo zlomila srce.
Gülten medtem ni videla razloga, da bi bila diskretna.
Glede na to, da je nosila sina naslednjega sultana.
Kljub vsem mojim opozorilom,
je razkazovala svoje na novo nabrekle oprsje in trebuh.
In šepet se je kmalu razširil po celem seraglu.
Strašne zarote napredujejo zelo hitro.
Princ Mustafa se nedolžno pojavi pred očetom,
da bi mu zagotovil svojo zvestobo.
Moj sultan.
Oče …
Toda Muti ga pričakajo.
Klical je svoje janičarje, ki so ga imeli radi,
a njegov glas je bil zdrobljen
in dih mu je ustavila tetiva očetovega loka.
Prihajajo pote.
Zaželi si nekaj!
Samo še eno željo.
Zakaj?
Gülten.
Prihajajo te ubiti!
Princ me bo obvaroval.
Ničesar ne more narediti.
Zaželi si nekaj!
On me ljubi.
Gülten.
Mrtev je!
Mrtev!
Vsi, ki so ga imeli radi, so mrtvi.
Hürrem prihaja pote.
"Zaželi si nekaj!"
"Reši si kožo, Gülten!"
Le nekaj besed in lahko bi bila svobodna,
da na varno odnese svojega otroka,
in jaz končno pobegnem v Kraljestvo djinnov,
pa se je vrgla atentatorjem v roke.
Nameraval sem posredovati na silo,
ko me je blokiral privrženec Iblisa.
Tukaj nisi dobrodošel.
Njene zgodbe ne moreš spremeniti.
Če si ne zaželi želje,
si pogubljen.
Gülten!
Ni si zaželela, da bi rešila svoje življenje.
Nobene želje, ki bi naju oba rešila.
Torej tam sem bil, ali bolje rečeno, nisem bil,
kjer nisem bil niti približno emancipiran.
In še vedno pripet na ta svet s tretjo neizpolnjeno željo.
Ampak se zavedaš, kajne,
da si mi pravkar povedal zgodbo ženske, ki je bila pogubljena
zaradi želja, ki jih je izrazila?
Ja, toda njena zavrnitev izpolnitve želja je bila tudi zame grozljiva.
Nihče drug teh želja ne bi mogel izpolniti? –To sem upal.
Ker to bi te enkrat za vselej osvobodilo?
To je bilo moje edino upanje.
Ampak to te je naredilo nevidnega.
Kot duha. Tavajočega in skritega.
In tvoja steklenička je bila skrita pod ohlapnim kamnom,
za katerega je vedela samo pokojna Gülten.
Ja, to je bil problem.
Poskušal sem pritegniti pozornost nekoga,
ki bi mi lahko pomagal.
Mojbog, kako sem se trudil.
Sledil sem njihovemu parfumu, vsakemu koraku.
Prosjačil, kričal, popolnoma vse, da bi le pritegnil njihovo pozornost.
To sem usmiljeno počel 100 let,
in po vsakem neuspehu je moja volja začela bledeti.
In potem se je leta 1620
upanje ponovno rodilo v obliki dečka z mečem.
DVA BRATA IN VELIKAN
Murad!
Ne vem, kako, toda ta fant je čutil mojo prisotnost.
Lahko sem ga zvabil h kamnu.
Ibrahim!
Murad! Ibrahim!
In ravno, ko bi me njune roke osvobodile,
ju je našla mati.
Ime ji je bilo Kosem, vdova prvega sultana Ahmeda.
In fanta sta bila naslednja v vrsti za prestol.
Ko sem zagledal dlake na njegovih nogah,
sem vedel, da nekje po Muradovi liniji bije srce djinna.
Povsod sem mu sledil, odločen, da ga vrnem h kamnu,
toda pri 11. letih se je povzpel na prestol in postal sultan Murad IV.
Ujet v običajne spletke je postal bolj nedostopen kot kdaj koli prej.
Pri 20. letih popelje svojo vojsko v vojno.
Skupaj s svojimi možmi se je boril na Kavkazu in v Mezopotamiji.
Veliko se je govorilo o njegovi lahkomiselnosti,
celo do lastnega življenja.
Obupujem, da ga bom nekega dne spet lahko videl.
Upanje je pošast,
Alithea, jaz pa sem njena mala igračka.
Torej je umrl? –Ne v spopadu.
Tam v Istanbulu mora Kosem zaščititi prestol.
Zaščititi mora Ibrahima.
Mali bratec? –Ja.
Zadnji v otomanski liniji je. Imeti mora moške potomce.
Zato ga Kosem zapre v kletko, ki je v celoti obložena s sablom.
Cel zapor.
Da nikoli več ne bo hotel oditi.
Kraljevsko ga razvrati.
Verjame, da več kot je mesa, intenzivnejši je užitek.
Kosem zato poišče pohotne in neizmerne lepotice,
in jih pripelje v njegovo posteljo.
Moja usoda je v bistvu povezana s tem fetišem.
Razloži mi. –Razumela boš.
Murad se je vrnil.
In čeprav se je vrnil zmagoslavno, se ne more znebiti teh podob krvi.
Vojna mu je pošteno uničila dušo.
Počakam, da ostane sam.
Odločen sem, da ga vrnem h kamnu.
Nočem te prekinjati, vendar imam vprašanje.
Te ni skrbelo, kakšno željo si lahko zaželi takšen človek?
Tako nenasiten človek. –Ne.
Tudi, če bi bilo globoko zlo?
Ne, če bi to pomenilo mojo svobodo.
Resnica je, da je imel v mislih druge stvari.
Misli, da je nepremagljiv, in da bo lahko večno kraljeval,
zato se mora znebiti vseh svojih tekmecev.
Zakaj bi zapravljal svoj meč, moj Lev?
Ibrahim?
Veliki brat …
Dojenček je.
Kako lahko sploh kdaj vlada?
Kosem ga mora ustaviti.
Nekako ga je morala odvrniti od njegove krvoločnosti z drugimi užitki.
Najprej mu uredi stalno pijanost.
In potem poskusi nekaj zelo pametnega.
Nekaj, kar ti bo morda všeč.
Na vse štiri strani cesarstva pošlje svoje ljudi,
da najdejo najboljše pripovedovalce.
Tisti, ki niso bili dovolj prepričljivi, so zbežali zaradi strahu,
da bi umrli pod udarci njegove jeze.
Samo eden je imel to sposobnost, da ga očara,
ga pomiri z zgodbami,
ga ima za talca njihovega izida.
On je njegov edini prijatelj.
In to prijateljstvo se spremeni v ljubezen.
In ker nimam kaj drugega početi, s hvaležnostjo poslušam,
ker se tudi sam rad izgubljam v njegovih zgodbah.
Ko starec umre, vsi ljudje iz palače zbežijo ven na ulice,
v strahu, da bo Muradova žalost povzročila še en umor.
On pa sedi, kriči in pije, dokler ni bil mrtvo pijan.
In moja potrpežljivost je poplačana.
Ker v tem stanju
lahko končno pritegnem njegovo pozornost
in ga odpeljem nazaj v skrivno kopalnico.
Vem, kaj mi boš rekel.
Prešibak bo, da bi dvignil kamen.
Prešibak, da bi celo zasukal zapah.
Tako odide in se napije, dokler ne zaspi za večne čase.
In ostanem tam, prepuščen sam sebi,
brez nikogar, ki bi slišal moj glas,
nihče me ne pozna, niti me ne zaznava ne čuti.
Ne moreš si predstavljati.
Ja, pravzaprav si lahko.
Si lahko predstavljaš osamljenost, ki te popolnoma prevzame?
O, ja.
Obstajamo samo, če smo resnični za druge.
Se strinjaš? –Ja.
Takšna je naša usoda, Alithea.
Če si ne zaželiš nobenih želja, bom obtičal med dvema svetovoma,
neviden in samoten, za celo večnost.
Zaželi si nekaj, Alithea. Naj bo, kar ti srce poželi.
Na tvojem mestu bi bila bolj pozorna.
Očitno ti je uspelo najti izhod. –Bolj ali manj.
Začenjam verjeti, da sem v prisotnosti prevaranta.
Bilo bi veliko bolje. Moje delo bi bilo veliko lažje.
Toda resnica je, da sem samo norec,
ki je imel izjemno smolo.
No, moram ti verjeti na besedo.
Torej?
Predvidevam, da bo Ibrahim postal sultan?
Ibrahima je bilo treba zvleči na prestol.
Mati!
Eno od svojih priležnic imenuje za guvernerko Damaska.
Ime ji je Sladkorna gruda.
Njegova najljubša, v vseh pogledih.
Če se ne bi svobodno sprehajala, ne bi našla skrivne kopalnice.
Če se ne bi odločila za kopel, je ne bi preveč napolnila.
Če ne bi nerodno prečkala sobe,
ji ne bi spodrsnilo, ne bi razbila kamna …
In našla moje stekleničke. –O, ja!
Če sem iskren, bi moral pokazati več dostojanstva,
vendar sem začel prositi, brez zadrege.
Prosim, gospa … Moja situacija je resna.
Obupan sem.
Moraš mi pomagati.
Smrdiš.
Zaželi si nekaj!
Zaželi si karkoli! Zaželi si veliko želja!
Nočem imeti opravka s prismuknjenim djinnom.
Nekaj, o čemer sanjaš?
Ena stvar! Zaželi si!
Izrazi to! Povej mi! Zdaj!
"Želim si, da se vrneš k svoji steklenički na dnu Bosporja!"
In tako sem padel v tvoje nežne ročice.
Zdi se, kot da ne moreva pobegniti drug od drugega.
Prepuščen sem tvoji milosti.
Te želje …
To je precej tvegana umetnost. Izražanje želja
lahko ustvari neskončne konce. –Ni nujno.
Vendar je tam, v vseh tvojih zgodbah.
Vem, ampak … –Praviš, da nisi goljuf.
In praviš, da sva midva avtorja te zgodbe.
Vendar se ne morem izključiti iz tega. –Tako je.
Kaj, če bi se vrnil v svojo stekleničko?
In jo dam komu bolj lahkovernemu?
Nekomu bolj obupanemu, nekomu bolj požrešnemu.
Ne grem nazaj v stekleničko. –Zakaj ne?
Ne grem nazaj!
Jaz pa si ne bom zaželela treh želja.
Torej me obsojaš na pozabo.
Nemogoč si. –In zaradi tebe me boli glava.
Že prav.
Takole bom naredila: zaželela si bom tri želje.
Pred smrtjo? –Takoj zdaj!
Eno za drugo. Si pripravljen?
Prva: "Želim si, da bi tvoj glavobol prenehal."
Številka dve:
"Hočem požirek tega čaja."
In na koncu želim še enega takega.
Posmehuješ se mi.
Tri želje, popolnoma preproste in v teoriji zanesljive.
Salomon me je zaprl
ravno zato, ker sem pustil, da moje srce narekuje, kaj hoče.
Svojo izpustitev bom dosegel pod pogojem, da bom izpolnil tvoje želje.
Cenim korelacijo, ampak problem je, da resnično ne morem
priklicati eno samo željo, vredno tega imena, ti pa me sprašuješ za tri!
Ali je v tebi življenje? Si sploh živa?
V nekaterih kulturah odsotnost želje pomeni razsvetljenje.
Potem si navadna trapa.
Če sem zadovoljna, zakaj bi izzivala usodo?
In tudi strahopetka. –Ne izzivaj me.
Ni človeka, ni angela, ni djinna,
ki ne bi izkoristil priložnosti za izpolnitev svojih najglobljih želja,
jaz pa se borim s tistim, ki trdi, da si ničesar ne želi.
Alithea Binnie, lažnivka si!
Začenjam si želeti, da te ne bi spoznala.
Ne!
Ne govori tega!
Torej …
Zgodilo se ti je že prej.
In bilo je grozno.
Bilo je grozno.
Bilo je grenko.
To je bila najbolj kruta želja od vseh.
Še vedno si žrtev svoje nespretnosti.
Tu sem zaradi genija. –In kdo je bil tokrat?
Bila je Zefir.
Redkokdaj v vsem človeštvu se zgodi takšen čudež.
Ampak tu si končal zaradi njene norosti.
Tu sem končal zaradi Zefir.
In to je zgodba, katero si se mi ves čas izogibal povedati.
To je zgodba, ki sem se ji izogibal.
ZEFIRJINE POSLEDICE
Zefir je bila zapuščen otrok,
poročena pri 12. letih z bogatim trgovcem.
Bil je veliko starejši od nje in prijazen,
če lahko ujetništvo ptice v kletki štejemo za dejanje prijaznosti.
Tam sta bili dve starejši ženi,
ki je nista imeli radi in se z njo sploh nista pogovarjali.
Vsi, vključno s služabniki, so se ji posmehovali.
Ni imela ne izobrazbe ne dobrih manir.
Ni bila zelo lepa,
in bila je vedno jezna, ne da bi vedela, zakaj.
Usoda je hotela, da se ji ponudi moja steklenička
kot znak ljubezni njenega moža.
In ko je končala z zadovoljevanjem njega,
in je bila končno na samem, je le uspela odpreti stekleničko.
1. FAZA: ELEKTROMAGNETNI VALOVI
2. FAZA: MEGLICA
3. FAZA: ORGANSKI DELCI
4. FAZA: FORMIRANJE ORGANOV …
Bilo je, kot da me je čakala. Takoj sem videl, da je pametna.
Videla je, da si obupno želim svobode in pogovora.
Povedal sem ji svojo zgodbo, kot sem jo povedal tebi,
ona pa se mi je razkrila skozi predmete, ki jih je izdelala.
Lahko bi si jo zapomnili kot učenjaka Da Vincija,
čigar teorije o letenju so očarale sultane in kralje.
Bila je uspešna umetnica,
vendar nihče ni videl njenega talenta.
Povedala mi je, da jo razjedajo neizkoriščene moči.
Mislila je, da je morda čarovnica.
Rekla je, da če bi bila moški,
bi njena inteligenca običajno bila prepoznana.
Bila je ženska, željna učenja,
in vedel sem, kaj bi bila njena prva želja.
Želim vedeti.
Želim pridobiti
vso znanje,
ki je uporabno,
lepo in resnično.
Z veseljem sem izpolnil njeno željo.
Tako sem jo učil zgodovino, filozofijo, jezika, poezijo.
Učil sem jo astronomijo, matematiko, kar jo je očaralo.
Nosil sem ji knjige in spise,
ki sva jih imela skrite v njeni zbirki steklenic.
Vedno se je lahko sklicevala na Aristotela iz rdečega steklenega kozarca,
ali Evklida iz zelenega kozarca,
Pitagoro, Spinozo, ne da bi mi jih bilo potrebno reinkarnirati.
V njeni sobi sva imela ves svet, in moje srce se ji ni moglo upreti.
V veselje mi je bilo
gledati, kako cveti, da bi bila srečna.
In zacvetela je v vseh pogledih. Povsem.
Začela se je celo upirati gestam podrejenosti, ki jih je zahteval njen mož,
ker je pridobila mojstrstvo v umetnosti ljubezni,
izven dosega katerega koli človeka, ki se ni ljubil z djinnom.
Njegova želja po njej je postala obsedenost.
Ali si srečen?
In ko je prišel k njej,
sem zapustil njeno sobo in odpotoval proti nebu.
Videl sem gore, oceane …
Videl sem zveri v gozdu, kamor si nihče ni upal.
In ko sem se vrnil, me je čakala.
Povedal sem ji o svojem dnevu
in to jo je napolnilo z veseljem in razočaranjem.
Zakaj si ni zaželela, da bi bila svobodna?
Zanjo je bilo nekaj bolj pomembnega.
Oblikovala je "matematico",
jezik za razlago sil, ki povzročajo prostor,
do časa in materije.
Bila je prometejska, pogumna. Vendar te uganke ni mogla rešiti.
Potrebovala je ključ, ključ, da odpre vrata svoje zavesti.
Zato je izkoristila svojo drugo željo.
Naučil sem jo sanjati kot djinn, pri polni zavesti.
In tako je našla rešitve.
Znala je razložiti nevidne moči,
elektromagnetna polja in sile.
Vse te nematerialne stvari, iz katerih so narejeni djinni.
Si elektromagneten?
Tako kot si ti prah, sem jaz narejen iz subtilnih ognjev.
In ko je rodila otroka, sem bil napolnjen s srečo,
ker sem vedel, da naju bo to naredilo močnejša.
Je nosila tvojega otroka?
Otroka iz prahu in ognja.
Kaj je šlo narobe? –Alithea, ljubil sem jo.
Všeč mi je bil žar njenega duha. Všeč so mi bili njeni izbruhi jeze.
Všeč mi je bila moja moč, da sem njene namrščene izraze spremenil v nasmeh.
Ljubil sem jo bolj kot Sabe.
Bolj kot svojo svobodo? –Ja.
Moja največja želja je bila,
da bi jo obdržal, da bi ostal njen ujetnik.
Že ob sami ideji, da bi me izpustila, mi je postalo slabo.
Ujel sem se, da sem jo ustavil zaradi strahu, da bi izpolnila tretjo željo.
Mojbog.
In to je pokvarilo vse.
Začela me je obtoževati, da sem ji nastavil, kot njen mož.
Poskušal sem se popraviti.
Da bi se ji odkupil, sem se bil pripravljen vrniti nazaj v stekleničko.
Biti zaprt.
Tako bi imela vso moč nad mano.
Biti nepomembnež v steklenički … Zanjo sem bil pripravljen storiti to.
In vsakič
jo je to pomirilo. Vsakič, razen zadnjič.
Ko je nenadoma, kot nenadna nevihta z grmenjem in strelami,
začela jokati in stokati, in mi rekla:
"Želim pozabiti, da sem te kdaj srečala."
In to se je zgodilo, v trenutku.
Jaz sem bil ujet, ona je bila izpuščena.
Pozabila me je.
Alithea, kako je mogoče,
da je napaka nekoga tako zelo ljubiti?
Imam željo.
A se bojim, da je to preveč.
Je v moji moči?
Upam. Res upam.
Si to želi tvoje srce?
Ja, prepričana sem.
Poglej,
tu sem zato, da te ljubim.
In …
Želim, da me ljubiš nazaj.
Želiš, da raziščeva umetnost ljubljenja?
Ja, tudi to. Hočem vse.
In bi se rada temu predala?
Ja, bi.
Želim, da se najini samoti združita.
Želim si te ljubezni, ki jo sublimiramo v starih pravljicah.
Želim tisto hrepenenje, ki si ga čutil do kraljice iz Sabe,
in to ljubezen, ki si jo dal svoji nadarjeni Zefir.
Ja, vse to.
Mene?
Tebe.
Tebe?
Mene.
Je to preveč?
Zahtevam preveč?
Pridi.
Kaj storiti s prebujenimi željami?
Kako naj vas prepričam, da sem našla ljubezen z djinnom?
V vsakem primeru bi mi verjeli le redki.
Ljubezen ni nekaj, kar bi dosegli z razumom.
Je bolj kot meglica, sanje morda,
da nas potegne v čar lastnih zgodb.
In če je tako, kako vemo, ali je sploh resnično?
Je to resnica ali samo norost?
Danes odhajam v London. Bi šel z mano?
Dandanes ni lahko.
Vendar bi bilo veliko bolje, če bi ti bil tam.
V to smer, prosim.
Dvignite roke.
Prosim, stopite ven.
Kaj imate v žepih?
To sta prazna steklenica in zamašek.
Prosim, položite ju na rentgensko slikanje.
Zelo je občutljivo in nočem, da se poškoduje.
Ne bo ju poškodovalo. Prosim, položite na rentgen.
Želim si, da ne bi prišlo … –Potni list. Vstopni karton.
Hvala.
Precej krhko je. –Gospa …
To je solnica.
Ne, brez rentgenskih žarkov! Prosim vas!
Nehajte, gospa. Dovolj!
Nič za prijaviti.
Gospa …
Ko boš pripravljen.
Zrak je tukaj gost.
Poln vztrajnih glasov in hitečih obrazov.
Kot mini Einstein?
Televizijske, telefonske antene in drugo?
Ja. –Ja.
Vse vaše domiselne naprave šepetajo v sozvočju.
Skloni glavo.
Slišiš vse to?
Tudi vidim in čutim. Jaz sem prenašalec.
Ti ni preveč?
Djinn sem. Prilagodim se.
Kmalu se bom navadil.
Prišla je nazaj. Mislim, da se je vrnila.
Je z nekom? –Ne, mislim, da še vedno govori sama s sabo.
Pozdravljena, Clementine. Fanny …
Sta v redu? –Si imela kakšne težave?
Težave? Kakšne težave? –S svojimi tujimi prijatelji.
Ker se pogosto sprašujeva, zakaj bi dr. Binnie izgubljala čas
in svojo inteligenco, da preučuje običaje drugih ljudi, namesto da bi ohranjala naše?
Si v zadregi zaradi naše britanske kulture, kajne?
Ne, nisem.
Bolj verjetno je, da me bo sram
osebe z iracionalnim strahom pred različnostjo.
Na kaj namiguješ? –Ima naju za rasistki.
Ti si to rekla, ne jaz.
Narobe si naju razumela. Ni kriv njihov izgled, draga.
Ampak njihovi običaji, njihov način življenja.
In kaj jedo. –O čem pa govorita? –Kamor koli gremo, etnične skupine.
Dobesedno smo napadeni in si delamo izgubo. –Ni normalno.
Ptice spadajo na nebo. In ribe v vodo.
In tako je dobri Gospod hotel, da obstajamo.
Samo trobita neumnosti.
To je znanost. To je znanstveno dejstvo.
To je slaba analogija. Živali imajo naravni habitat.
Vendar imajo ljudje sposobnost, da se odločijo živeti kjerkoli želijo.
Ni dejstvo. –Kaj praviš?
To je le mnenje. –In motiš se. –Ne morem vaju več poslušati.
Umakni se, Clem. Pustiva to trapo samo.
Nikoli je ne bova spametovali.
Tega vama še nikoli nisem rekla, vendar se mi zdita bedni.
Zapri svoja velika usta! –Zelo neumni in žaljivi.
Ti si prava prasica!
Poreži že svoj strupeni bršljan, da ne pleza na najino stran zidu!
Zakaj jima dovolim, da me vedno razjezita?
Morali bi se mi smiliti.
Ampak jaz sem tukaj doma. To je moje svetišče.
Lahko bi si želel, da bi …
Mimogrede, to ni želja.
Vem.
Moj djinn. Kakšen je bil tvoj dan?
Vsako poslušanje ušesa je bilo tvoje.
Vsak glas, vsak vonj in vsak dotik. Bil si povsod.
Takoj se vrnem.
Kdo bi lahko bil ob tej uri? –Mogoče je ona.
Clem. Fanny.
Čičerika, nageljnove žbice, pistacija.
Topi se v ustih.
To je moj prijatelj.
Nekaj časa bo ostal.
Zdravo.
Živjo. –Zdravo.
Moj djinn mi je povedal, da ko se srečajo v Kraljestvu djinnov,
drug drugemu pripovedujejo zgodbe.
Zgodbe so zanje kot zrak, ki ga dihamo.
Imajo smisel.
"Ja," sem rekla. "Pri nas je popolnoma enako."
Vsaka zgodba, ki jo pripovedujemo, je delček neskončnega mozaika, ki spreminja obliko.
In ta kamenček ima, kot vse zgodbe, konec.
Če je želja, je opozorilo.
Kako gre lahko potem ta zgodba narobe?
Morda je že tako.
Čeprav je pred njimi stala gola Resnica,
so ji obrnili hrbet.
Tako je Resnica stala ob strani in čakala v senci.
Pogosto je djinn spremljal naratologinjo pri njenem delu.
In ko ni bil z njo, je strastno raziskoval svet.
Danes sem imel čudovit dan.
Videl sem marsikaj.
Videl sem človeka, ki je gledal v žive možgane drugega človeka
in zaustavil smrtonosno krvavitev.
Obiskal sem Collider.
Ogromen pripomoček, ki raziskuje bistvo materije.
In potem sem videl satelitsko anteno.
Velik krožnik, ki posluša šepet že davno umrlih zvezd.
Človeška rasa je čudež, Alithea.
Me veseli, da tako misliš.
Vse to od začetka mojega ujetništva v Zefirjini steklenički.
Vsi ti dosežki v manj kot 200 letih.
Ja, ampak v resnici sta samo inženiring in tehnologija.
In kljub vsemu hrupu ostajamo zmedeni.
Ko ne moremo zadržati kaosa,
se soočamo s svojimi strahovi in nas grabi panika,
in se obrnemo drug proti drugemu.
Seveda, ker si človek. To je tvoja narava.
Ja. Tako se zgodba ne bo nikoli spremenila.
Sovraštvo zmaga.
Metastazira in preživi ljubezen.
Rada bi govorila samo o ljubezni.
Pravi labirint protislovij, to je nezaslišano.
Najlepša hvala.
Človeštvo, kakšen paradoks.
Tipaš v temi,
pa vendar pametno uporabljaš svojo inteligenco.
To je prava zgodba.
Komaj čakam, da vidim, kam nas bo to pripeljalo.
Ali kako se bo končalo.
Tudi to.
Smrtnik ne bo nikoli izvedel, djinn pa zagotovo.
Djinn ima ves čas na svetu.
Imaš veliko sreče.
Mogoče.
Toda vi, prašna bitja,
ste uspeli zasenčiti moč in primarni namen djinnov in angelov.
Ne potrebujete nas več.
Mogoče bomo pa usahnili … –In izginili? –Ja.
Včasih je bila to tema vseh mojih predavanj in člankov. –Vem.
In kljub vsemu si tu.
Moje nemogoče.
Ja.
Halo?
Doma sem!
Halo?
Djinn?
Moja ljubezen?
Djinn!
Kaj je to?
Me slišiš?
Govori z mano.
Poskusi govoriti z mano.
Želim si, da govoriš z mano.
Jaz … Spal sem.
Spal sem!
Djinn ne spi.
Greva na sprehod. Na dolgo, zdravo hojo.
Nekaj sem pripravil zate.
Vse sem načrtoval. Čudovita noč za naju.
To bo izjemno.
Najboljši trenutek v najinem življenju. –Ustavi se!
Ta elektromagnetna polja …
Lahko jih spravim iz glave, lahko jih odrinem.
Greva na piknik.
Igrala bova ukulele.
Alithea, tukaj je mesto zame.
Te sile ne bodo nikoli odšle, ne bodo zapustile tega sveta.
Premagal jih bom, to lahko storim samo zate.
Ti si moja Alithea in ljubim te.
Hvala. Hvala, da se trudiš. –Ne verjameš, da te ljubim?
Ljubezen je darilo, je darilo samega sebe, brez pričakovanja ničesar.
To ni nekaj, kar lahko zahtevamo.
Prevarala sem naju oba.
Ko sem si zaželela to, sem tebi vzela moč, da to podeliš.
Jaz …
Bolj kot kdorkoli, bi to morala vedeti.
Ne bom še enkrat vsega pokvarila.
Moj djinn,
če ta svet ni zate,
si želim, da se vrneš v svoj svet.
Kjerkoli v vesolju.
TRI LETA KASNEJE
V Kraljestvu djinnov si pripovedujejo zgodbe …
Elektromagnetni djinn Faze nastajanja
Mamica!
Pridi sem, opica mala. To ni mamica.
Mamica! –Mamica je tam.
Mamica!
Tri tisoč let hrepenenja
Priden pes!
Ena, dve, tri.
To je bilo super!
Občasno jo je obiskal,
in uživala sta v vsakem od teh trenutkov.
Kljub nelagodju tega težkega neba,
je vedno ostal dlje, kot je bilo treba.
Dolgo potem, ko ga je rotila, naj odide,
je obljubil, da se bo vrnil še za časa njenega življenja,
in zanjo je bilo to več kot dovolj.
Prevod: Marinko
Tehnična obdelava DrSi Partis